ANDREAS IZQUIERDO

STÍNY SVĚTA

Román

Brána

Překlad: Rudolf Řežábek

Text copyright © 2021 by Andreas Izquierdo

Translation © 2021 by Rudolf Řežábek

First published © 2020 DuMont Buchverlag, Köln

Original German title: „Schatten der Welt“

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7855-1

Pro Luisu

NAROZENINY

1

Když před mým otcem někdo začal mluvit o smrti, vždycky říkával, že v pěkném obleku je i žal poloviční. Samozřejmě, byl to krejčí a jeho postoj svědčil o jistém smyslu pro obchod, i když něco takového by rozhodně nepronesl před zákazníky. Přesto věděl, že je to pravda, a já jsem to věděl také, protože mi to dokázal na nesčetných pohřbech.

V dětství jsem skutečně pobýval častěji na pohřbech než na všech svatbách, dožínkách, obecních slavnostech nebo narozeninách. Ani jeden z nás dvou neměl rád smrt, ačkoli nás jistým způsobem držela nad vodou, ale k otcově velké rozmrzelosti se naši zákazníci oblékli slušivě jen dvakrát za život: při vlastní svatbě a na pohřeb. A protože svatební šaty se zpravidla dědily, zbývaly většinou jen pohřby.

Nevím, proč mi v paměti utkvěl zrovna ten z 23. ledna 1910 – možná proto, že o pár dní později slavil narozeniny císař a Artur u příležitosti tohoto slavného dne zosnoval tu nejhorší lotrovinu, jakou musel trůn ve svých dějinách strpět. Což byl pro Artura a pro mě začátek všeho.

Každopádně tu neděli bylo lezavé chladno.

Hustě sněžilo, sníh se proháněl ulicemi v nadýchaných ledových oblacích a jen ti nejzbožnější lidé, zahalení od hlavy až k patám proti řezavému východnímu větru, se snažili probojovat k vyzvánějícím zvonům kostela svatého Jiří. Po mši přijdou, aby se rozloučili, ale teď stála vdova s několika ztracenými postavami kolem malých kamen na uhlí v parádní světnici a hřála si ruce. Prostí lidé. Obnošené šaty, mnohokrát přešívané, nošené v několika vrstvách na sobě, pro některé už celý jejich šatník. Dveře do jediné vedlejší místnosti byly zavřené. Bylo tam vlhko a chladno jako v hrobce: na posteli ležel nebožtík se sepjatýma rukama.

V koutě naproti kamnům, v příšeří bouřlivého zimního dne: otec a já. Měli jsme na sobě krásné obleky, s vestou, vázankou a stojatým límcem, a udržovali jsme dostatečný odstup od ostatních, takže našeho šeptání si nikdo nevšímal.

„Jen se na to podívej, chlapče,“ zašeptal otec a kývl směrem ke skupince u kamen. „Člověk by nejradši zavolal krejčího.“

„Ty jsi krejčí, otče!“ odpověděl jsem potichu.

„Nikdo nemá pěkný oblek.“

„Oni jsou všichni chudí, otče.“

„My máme taky hluboko do kapsy, chlapče, a podívej se, jak vypadáme.“

Mezi šedivými, potrhanými, vyspravovanými, vybledlými, mastnými a hrubými postavami jsme působili jako šlechtici, kteří zabloudili do nesprávné čtvrti.

„Mrtvola vypadá dobře,“ upozornil jsem ho.

„Přesně tak, mladý muži, a proč tomu tak je?“

„Protože má na sobě pěkný oblek!“

„Který bude zítra pohřbený!“ dodal otec a já jsem nemohl v jeho hlase přeslechnout, že to bere jako příkoří.

Povzdechl si, stejně jako to dělal, když pozůstalí vstoupili do naší krejčovské dílny a spěšně smekali klobouky nebo čepice. Nikdo u krejčího nežmoulal v ruce pokrývku hlavy, pokud mu někdo nezemřel. To potom rozpačitě přendávali klobouky z jedné ruky do druhé a váhavě se ptali, jestli by otec nemohl jít s nimi, aby vzal míry.

Později se vrátil a stěžoval si, že tohle zpropadené město je snad jediné na celém světě, kde po knězi hned volají krejčího – nechápal, proč teprve po smrti je důležité to, co by zesnulému prospělo mnohem víc za života.

„Bůh tvůj oblek patřičně ocení,“ utěšoval jsem ho.

„Boha nezajímají obleky.“

Podíval jsem se na vdovu, která se sklíčená žalem posadila k jedinému stolu v jinak velmi strohé, ale čisté místnosti, a opírala se o sousedku, zatímco ostatní se ještě těsněji shlukli kolem kamen. Zdrženlivý šepot a potlačované vzlyky naplnily pokoj dusivou zbožnou úctou. Jen mihotavé světlo svic vrhalo tančící stíny na bledé obličeje, ze kterých občas kapesník setřel slzy.

Otec se ke mně naklonil a ještě než promluvil, věděl jsem, co bude následovat, protože tyto pohřební rozhovory jsme tak či onak vedli už mnoho let.

„Víš, kolik stehů jsem dříve stihl?“ zeptal se mě.

Samozřejmě jsem to věděl, ale předstíral jsem, že o tom nemám nejmenší tušení, a odpověděl: „Kolik?“

„Šedesát stehů za minutu!“

„Tolik?“

„Ani o jeden míň! A kolik stehů tehdy zvládly nejlepší švadleny?“

„Kolik?“ Rád jsem na tu hru přistoupil.

„Padesát stehů! Jenom padesát!“

„Zatraceně!“

„Dnes mám svou malou americkou pomocnici. Ta jich zvládne tři sta. Ale se strojem to už není totéž.“

„Jak to, že už to není totéž?“ zeptal jsem se jako už bůhvíkolikrát předtím a doufal jsem, že má zvědavost vyzní upřímně.

„Láska!“ zvolal otec.

Lidé se na nás zadívali, ale když jsme zarytě mlčeli, znovu se otočili ke kamnům.

„Láska,“ zašeptal otec. „Už v tom není láska. Dříve jsi látku držel, cítil jsi ji mezi prsty, rozumíš? Dnes je všechno jinak.“

Dveře bytu se otevřely a dovnitř se přišouraly dvě šedivé, sněhem pokryté postavy. A než jeden z té dvojice stačil dveře opět zavřít, vnikl dovnitř i ledový vzduch ze schodiště. Oba návštěvníci chvíli nerozhodně stáli, pak nenápadným gestem pozdravili všechny přítomné a šeptem kondolovali vdově. Ta přijala jejich soustrast se stisknutými rty a několikrát se zahleděla ke dveřím, za kterými ležel její mrtvý muž. Oba smekli klobouky, začali jimi nerozhodně točit v rukou a nakonec po špičkách vstoupili do vedlejší místnosti.

Pokradmu se mi podařilo nahlédnout dovnitř. Panovala tam tma, okenice byly pevně zavřené a jen malá hřbitovní svíčka na ošuntělém nočním stolku se mihotala v průvanu netěsnících oken. Viděl jsem je, jak přistoupili k posteli, sklonili hlavy k modlitbě, poté se pokřižovali a zase se vyšourali ven, přičemž za sebou zavřeli dveře.

Otec na ně ještě chvíli zíral, jako by očekával, že něco řeknou, ale oni mlčeli. Když se trochu ohřáli u kamen, opustili byt stejně pokradmu, jako přišli.

Otec si znovu povzdechl.

Byl strašlivě pyšný na své řemeslo, ale to nebyla jediná příčina, proč při každé příležitosti velebil svou minulost. Znovu se ke mně naklonil a pokračoval v našem tichém rozhovoru: „V poslední době nosí konfekční zboží! Už ses o tom doslechl?“

„Konfekční zboží?“

„Zhotovené v továrnách. Slyšel jsem, že v Berlíně je obrovský obchodní dům...“

„Wertheim.“

Udiveně se na mě podíval: „Já jsem o tom už mluvil?“

„Cože? Ne, tedy myslím, že ne.“

„Každopádně v tom obchodním domě mají tisíce obleků. A ještě víc šatů. Prý tam toho existuje několik podlaží!“

„Berlín je pořádně daleko.“

„Přesně jeden den Východní dráhou!“

„Ale ta konfekce přece není totéž jako krásný ručně ušitý oblek od krejčího.“

Otec vytáhl kapesník a osušil si čelo: „Ale co když něco takového dorazí i k nám?“

„Tady na východě si ještě váží řemesla, otče!“

To ho uklidnilo, takže přikývl a odpověděl: „Ano, nejspíš máš pravdu.“

Náhle mu v očích zajiskřilo a já jsem se zhluboka nadechl, protože jsem věděl, co se mi právě chystá zašeptat do ucha: Riga.

„Když si vzpomenu na Rigu...“

„Rigu?“

„Byl jsem nejlepší krejčí v Rize!“

„Opravdu?“ zvolal jsem s předstíraným údivem.

„Ó ano, chlapče! Měl jsem své krejčovství přímo na Katedrálním náměstí: Friedländer. Chodili ke mně všichni: Němci, Rusové, Lotyši, židé, křesťané. Všichni si Friedländera považovali.“

„Byl to určitě hodně velký obchod, že?“ zeptal jsem se snaživě.

„Opravdu velký, chlapče, měl jsem pět podřízených. Pět! Umíš si to představit?“

„Největší krejčovství v Rize?“

„Přesně tak!“

Znovu se rozezněl zvon a jeho zvuk vtančil proti sněhu a větru až k bytovým dveřím. Mše skončila – poslušní Toruňané tu zase co nevidět budou.

„Měl jsi vidět ty urozené pány a dámy!“

„Určitě byli velmi elegantní, že?“

„Elegantní?“ ohradil se téměř rozhořčeně. „Byl na ně skvostný pohled! Nádhera! A víš, kdo byl nejkrásnější ze všech?“

Samozřejmě jsem to věděl, ale tázavě jsem se na něho podíval: „Kdo?“

„Tvoje matka, chlapče, tvoje matka! Vypadala jako z panovnického rodu Romanovců! Jako jedna z té dynastie!“

„Byla velmi hezká, viď?“

Otec už skoro rozzlobeně zavrtěl hlavou: „Ach, chlapče, co to zase povídáš?! Byla nepopsatelně krásná! Všichni ji obdivovali! Jednou se jí dvořil skutečný hrabě! Skutečný hrabě! Umíš si to představit?“

„Ne!“

„Ale ano! Měla na sobě ty šaty! Ó, to byla róba! Mé nejlepší dílo! Hedvábí rudé jako burgundské víno, volány v osmi řadách. A ten korzet! Její pás se dal obejmout pouhýma rukama a k tomu ten vyzývavý honzík, Cul de Paris. Muži po ní šíleli! A což teprve ten hrabě! Chtěl se s ní na místě oženit!“

„Ale ona by tě přece nikdy neopustila, viď?“

Otec se zasněně usmál: „Samozřejmě že ne.“

Na okamžik jsem zadoufal, že ho vzpomínky opět neuzavřou do ponurého sklepení těžkomyslnosti, ale hned vzápětí mu v očích zajiskřily slzy a rychle sáhl po kapesníku, aby si ho přidržel před obličejem.

„Osud jí nedopřál, aby tě poznala, chlapče,“ hořce zavzlykal. „Tvůj první nádech byl její poslední.“

Nenápadnými gesty jsem se ho pokoušel uklidnit, ale bez úspěchu. Tiše plakal do kapesníku. Nezbývalo mi nic jiného než ho konejšivě hladit po zádech. Avšak čím déle jsem se ho snažil uklidnit, tím víc se mu pod mými prsty třásla ramena, až jsem koutkem oka zahlédl, že ostatní na nás upozornili vdovu, která vstala od stolu a zamířila k nám. Vzápětí stanula vedle nás a opatrně se dotkla otcova ramene.

„Můj milý Friedländere,“ pronesla dojatě.

Poté ale i ji přemohl smutek a s dobrotivýma očima a překypujícím srdcem ho sevřela v náručí, jeho, který si pořád ještě zakrýval obličej kapesníkem, jako by se za své slzy styděl.

Tak tam oba stáli spolu a plakali.

Chápavě přikyvovali a drželi se.

Potom se od něho zase odpoutala, pohladila ho mateřsky po tváři a zpola s úsměvem, zpola s pláčem ze sebe vypravila: „To, že vás moje ztráta tak dojímá, je pro mě velká útěcha. Děkuji vám za to.“

Otec s pevně sevřenými rty znovu přikývl.

Poslední uznalý pohled, pak se otočila a znovu se začala hřát u kamen.

Otec osušil slzy, opět se vzchopil a nakonec mi zašeptal: „Tady vidíš, jaká byla tvoje matka světice! Dokonce i po smrti přináší útěchu neutěšitelným.“

Nasucho jsem polkl a odpověděl: „Ano, to je opravdu podivuhodné.“

O něco později se prudce otevřely dveře bytu. Dovnitř pronikla skupina farníků, stejně šedá a zahalená jako ostatní. Ačkoli se všichni snažili mluvit tlumeně, nastal velký neklid, vdova se ztratila za jejich zády a ledové kabáty a bundy citelně ochladily vzduch v místnosti.

Znovu se otevřely dveře do ložnice, návštěvníci tam jeden po druhém mizeli, opět vycházeli ven a nechávali vstoupit další, dokud všichni neprokázali nebožtíkovi poslední poctu. Teď jsme i my opustili náš kout a vmísili se mezi truchlící.

A konečně se stalo to, kvůli čemu jsme sem vůbec přišli.

Stáli jsme vedle nějaké ženy a slyšeli, jak tiše poznamenala: „Vypadá dobře, viďte?“

Otec se na mě s tichým úsměvem podíval a já jsem mu snadno z obličeje vyčetl, co na mě v duchu volal: Vidíš? Vidíš? Všichni kolem nás s ní totiž souhlasili, že ještě nikdy tak dobře nevypadal – prostě jako by jenom spal. A způsob, jak to říkali, změnil jejich obličeje z ustaraných na pokojně láskyplné.

Otec to všechno přijímal s tichým zadostiučiněním. Přestože jeho dílo opět zahrabou do země, ho jejich uznání potěšilo. Především byl však spokojený proto, že mi zase jednou dokázal, že v pěkném obleku je i žal ze smrti poloviční.

2

Vítr mě doslova udeřil do obličeje, když jsme vyšli z velkého nájemního domu a vydali se na cestu domů. Ačkoli byt ve třetím patře byl neútulný, chudobný a stísněný, ve srovnání s tím, jak bylo venku, byl báječně útulný jako místo u praskajícího krbu. Nebylo tu pouliční osvětlení ani zpevněné silnice nebo chodníky. Jediné zvuky, které jsme slyšeli, bylo klapání zpuchřelých okenic a dveří a ledový svist prudkých poryvů větru. Zvedli jsme si límce u kabátů, jednu ruku jsme přitiskli na jeho klopy na hrudi a druhou jsme si přidržovali klobouky na hlavě. V předklonu jsme se asi tři kilometry prodírali Grudziądzskou ulicí směrem ke Kulmské bráně, zatímco nám mrazem pomalu znecitlivěly prsty.

Krejčí mrzli často.

Neplatilo to jen o zimě, ale i o podzimu a jaře s jejich nestálým, často bouřlivým počasím. Když člověk seděl u práce, pomalu ale jistě cítil lezavý chlad pronikající do místnosti pode dveřmi nebo mezi okenními rámy a byl mu při téměř nehybném soustředění na šití nebo měření vydaný napospas, dokud se nezmocnil celého těla.

Dorazili jsme k malému Viktoriinu parku, u kterého se křížilo více ulic, a upravené krásné fasády svědčily o solidním měšťanském blahobytu. My jsme však odbočili do zadního dvora toho nejtuctovějšího domu s číslem 24, nad jehož přízemím bez oken se na omítce skvěl nápis Friedländer & syn, krejčovství.

Otec promodralýma rukama a mrazem ztuhlým obličejem hledal klíče. Jestlipak také myslel na Rigu, když odemykal ztrouchnivělé vstupní dveře? Na historickou část města s jejími nádhernými stavbami, Střeleckou zahradu a Katedrální náměstí, kde stál jeho obchod? Na velkou výkladní skříň, na níž zářilo jeho jméno zlatými písmeny, a pět zaměstnanců, kteří v obchodě obsluhovali nebo s jednou nohou přehozenou přes druhou šili oděvy? Na mou matku v jejích nádherných šatech, které jí sám navrhl?

Je pravda, že často sledoval, co k němu vyplulo z hlubin jeho vzpomínek na povrch. Pokaždé se přitom viditelně zachvěl a v obličeji měl ten výraz připomínající krátkozrakého člověka, který se jinak objevil jen tehdy, když soustředěně zíral na rychlý sled stehů pod jehlou amerického šicího stroje. To pak začal vyprávět nějakou životní epizodu z doby, kdy jeho svět byl ještě v pořádku a matka byla dosud naživu. A jistým způsobem i on sám. Zábavné nebylo jenom to, co líčil, nýbrž i to, jak přitom vypadal.

Vešli jsme dovnitř, zapálili tři petrolejové lampy, jejichž nažloutlý svit vrhal četné stíny a které za dlouhé roky natolik začadily stěny, že i za krásných letních dnů tu bylo jen příšeří. Jediné místo, kde bylo dobře vidět, bylo u postranních oken s výhledem do parku. Tam také stál otcův milovaný šicí stroj: trochu letitá šlapací černá singerovka, která bezvadně fungovala a o které vždy tvrdil, že dnes aby už takovou kvalitu pohledal.

V zadní části místnosti se ještě nacházela kuchyňka se stolem, židlí a lavicí, na které jsem v noci spal. Plotna nám současně sloužila jako kamna, takže to trvalo dlouho, než teplo dorazilo i do krejčovské dílny. A na záchod se muselo ven, přes dvůr, i v zimě, jako byla tahle, hlavně v noci... Jak říkám, často jsme mrzli.

Toho dne jsem mu každopádně asistoval u šatů, zdaleka ne tak nádherných jako ty, které kdysi vytvořil pro mou matku, ale pořád výrazně velkopanštějších, než se teď obvykle objednávaly: krásné empírové šaty s lichotivými modrými vsadkami. Ještě jsem nevěděl, jakou roli ty šaty sehrají, zatím to byla jen důležitá zakázka, která konečně mohla zase něco vynést.

Pracovali jsme až do soumraku, potom jsme všechno sbalili, a zatímco jsem v krejčovské dílně uklízel, otec připravoval k večeři brambory.

Vždycky byly brambory.

Brambory s kyselou smetanou, brambory bez kyselé smetany, pečené brambory s cibulí i bez ní, bujonové brambory, bramborová kaše, bramboráky, brambory s kyselými okurkami a o šábesu brambory s rybou, když jsem ve Visle nějakou chytil, což se v zimě stávalo jen málokdy. Jinak prostě brambory. Bylo jich tolik, že se ve mně jako v dítěti vyvinul neurčitý podvědomý strach z mandelinek bramborových, a proto jsem se během doby květu a sklizní vyhýbal polím.

Seděli jsme v kuchyni a rozvážně jedli, když otec náhle vzhlédl a zeptal se: „Jak to vypadá ve škole? Brzy skončí, že?“

„Ano, po velikonočních prázdninách, 6. dubna.“

„Ach, chlapče,“ povzdechl si, zatvářil se sentimentálně a v očích se mu podezřele zalesklo. „Vždyť jsem tě ještě nedávno choval v náručí – a najednou už je z tebe muž.“

„Je mi třináct.“

„V březnu ti bude čtrnáct! Začínáš pracovat, oženíš se, založíš rodinu...“

„Je mi třináct, otče!“

„Už flirtuješ s nějakou dívkou?“

„Otče, prosím!“

„Copak? Když mi bylo čtrnáct, byl jsem pořád zamilovaný.“

„Já nejsem zamilovaný!“

„Proč ne? Vždyť se zanedlouho oženíš a založíš rodinu!“

Raději jsem mlčel.

Chvíli jsme beze slova žvýkali brambory a potom otec rozhodl: „Ve středu se na dělostřelecké střelnici pořádá velká slavnost k poctě císaře. Půjdeš tam a seznámíš se s nějakou dívkou. Souhlasíš?“

Přikývl jsem: „Souhlasím.“

„Ani to nemusí být židovka. Tvoje matka taky nebyla židovka.“

„Jasně.“

Otec si spokojeně oddechl: „Ach, to bude nádherné! Ty, já a tvoje krásná snoubenka.“

A já jsem jenom zopakoval: „Jasně.“

Snad mi Artur poradí.

3

Na rozdíl od Artura jsem školu miloval, i když to znamenalo chodit tam pěšky a každé ráno se s nejméně padesáti dalšími dětmi narozenými v letech 1896 až 1904 směstnat do bezútěšné místnosti s velkou břidlicovou tabulí a mnoha úzkými dřevěnými lavicemi. Ráno v osm vstoupil učitel Bruchsal, přikázal: Sednout! a my jsme se posadili, přikázal: Vztyk! a my jsme vyskočili, pozdravili ho a poté jsme se obrátili k portrétu císaře, který shlížel na celou třídu ze svého místa nad tabulí.

Bruchsal zvolal: Píseň! a už jsme všichni z plna hrdla zpívali: Der Kaiser ist ein lieber Mann, er wohnet in Berlin. Vilém II., náš patron, přijímal tento hold jako každé ráno s rázně zvednutými konečky kníru a zářivým pohledem, zpívající malí žáčci stáli vpředu s břidlicovými tabulkami a houbičkami, zatímco mutující starší žáci vzadu s ocelovými pery a kalamáři.

Po tomto vzdání úcty následovala inspekce.

Bruchsal kontroloval, jsou-li všichni umytí, řádně učesaní a čistě oblečení. Artur si zpravidla deset minut po osmé vysloužil první pokárání. Většinou to byly nehty, často vlasy, ale někdy za to mohl i špinavý límec od košile nebo děravé kalhoty – myslím, že posbíral více důtek než všichni ostatní žáci dohromady. Přijímal je se stejnou lhostejností, s jakou je náš učitel vyslovoval. Na Bruchsalovi, jinak muži puntičkářské, v žádném případě však zlomyslné povahy, bylo časem zřetelně vidět, že se v duchu modlí za to, aby Artur už konečně školu vychodil. V mém případě naopak mimořádně litoval, že jsem nemohl přejít na reálné gymnázium, protože jsem musel pomáhat otci.

Artur však lámal všechny rekordy nejen v napomenutí, ale byl nedostižný i v přijímání trestů. Důvodem byl na jedné straně jeho nezlomný, rebelský charakter, na druhé straně temperament, který ho doslova nutil k tomu, aby se nevyhýbal žádnému sporu a hádce. První roky školní docházky tak prožil většinou zády k učitelskému stolu, s pohledem strnule upřeným na stěnu třídy, později často ohnutý nad katedrou, přičemž mu po kalhotách na zadku tančila rákoska. U každého jiného žáka by to dříve či později vedlo k větší opatrnosti, ale u Artura se všechny tresty míjely účinkem.

Nejspíš právě proto s nimi Bruchsal v našem posledním školním roce skončil, ale možná bylo důvodem i to, že se prostě rozhodl Artura ignorovat, aby si šetřil vlastní nervy. Ačkoli Bruchsal rozhodně nebyl zbabělec, pojal jsem podezření, že tresty patrně ukončil ze třetího důvodu: Artur měřil už ve čtrnácti letech metr osmdesát, ramena měl jako kovář a zápěstí si už ani sám nedokázal obemknout. Je docela dobře možné, že Bruchsal dospěl k přesvědčení, že by mu Artur tyhle tresty, ať už byly jakkoli zasloužené, mohl jednoho dne oplatit. Byly to nehezké myšlenky, které dokázaly znepokojit i silného dospělého muže. Jednou jsem Artura viděl, jak drží vodorovně ve vzduchu dvě těžké dřevěné židle za nohy. Později jsem ten malý trik také vyzkoušel a zjistil, že jsem měl co dělat, abych před sebou udržel jednu židli oběma napřaženými pažemi.

Od první chvíle jsme s Arturem byli nejlepší přátelé, ačkoli jsme sotva mohli být ještě rozdílnější: já, hubený žid, podezíravě sledovaný všemi konfesionalisty, a on, neotesanec a balík, který s oblibou řešil konflikty pěstmi. Každopádně jsme se dokonale doplňovali, protože Artur nade mnou držel ochrannou ruku, zatímco já jsem mu pomáhal s počty, psaním a čtením a velkoryse jsem ho nechával opisovat u všech zkoušek.

Tím to ale nekončilo. Artur byl také miláček všech dívek, které ho doslova zbožňovaly. V tomto urostlém, silném a tvrdošíjném mladíkovi rozeznaly podobu ideálního manžela. Nejen proto, že opticky působil úctyhodným dojmem, ale také proto, že v něm viděly někoho, kdo by je v budoucím životě, který bude stejně jako jejich dosavadní existence ovlivněný každodenním bojem o přežití, dokázal ochránit. Vycítily, že Artur bude muž, který se postará o to, aby dívce, jejíž nejodvážnější životní fantazie spočívala v tom, že až do svatby bude pracovat jako služka, nic nechybělo.

Sdílel jsem s Arturem společnou lavici, a proto jsem každý den cítil kradmé pohledy z levé strany třídy. Napravo jsme seděli my, chlapci, protože tam se nacházela okna, a tudíž tam bylo mnohem lepší světlo na psaní a počítání. Obecně se dívčímu vzdělání nepřikládal valný význam, ale císařův rozkaz zněl, aby se vyučovali všichni chudí, což zahrnovalo i ženskou část obyvatelstva. Na oplátku dívky seděly na horších místech ve třídě.

Přiznávám, že jsem si přál, aby některá z nich taky jednou zašilhala na mě, ale tak to bohužel nebylo. Kdo by chtěl mít něco společného se židovským výrostkem? A navíc ještě se synem krejčího! A tak jsem se spokojil s tím, že mi Artur vyprávěl o svých dobrodružstvích a alespoň teoreticky mě nechal podílet se na svých zkušenostech s opačným pohlavím.

Tak byl jeden školní den jako druhý, dokonce i tehdy, když měl císař narozeniny, jedenapadesáté, abych byl přesný. Nikdo, včetně mě, neměl sebemenší tušení, co Artur vymyslel. Ani později mi nikdy neprozradil, jak ho něco takového napadlo. Možná ho loni inspirovaly padesáté narozeniny Jeho Veličenstva, které proběhly s patřičným pozdvižením a kompletní slavnostní přehlídkou všech kasáren: hulánů, pěchoty, dělostřelectva a ženistů. Všichni se předvedli k poctě Jeho Veličenstva v plné parádě a slavnostní salvy ze všech druhů zbraní doslova otřásly Toruní.

Možná to ale přece jen bylo Arturovo spontánní vnuknutí. Nebylo by první, ale žádné z nich nikdy v Toruni nezpůsobilo takový rozruch.

Každopádně počasí mu toho 27. ledna hrálo do karet.

Řezavý východní vítr zeslábl, ale už několik dní hustě sněžilo. Lidé už po několika metrech mizeli ve sněhové vánici, takže si každý na ulicích musel dávat velký pozor, aby ho nepřejel povoz, nebo dokonce elektrická dráha. To byla nebetyčná pýcha Toruně. Už žádné koňské povozy, nýbrž opravdová tramvaj! Přesně vzato už to byly tři tramvajové linky kolébavě křižující naše krásné město.

Stejně jako mnohé další dny jsme číhali u jednoho z ochranných přístřešků ve tvaru přezdobeného slunečníku. Tlumený rachot nám prozradil, že přijíždí linka číslo tři spojující kulmské předměstí se staroměstským trhem. Vzápětí prorazila stěnou vloček, zastavila a za chvíli se znovu rozjela. Tentokrát však s námi dvěma jako černými pasažéry. Tehdy ještě nebyli žádní průvodčí, a tak nám nikdo nebránil v tom, abychom se svezli nejméně dva kilometry do centra Toruně. Na honosné Široké ulici s barokními domovními fasádami jsme si vyčíhali linku číslo jedna a v ní jsme projeli historickou částí města až na konečnou stanici Městské nádraží u mohutného železničního mostu. Ten se několika vznosnými ocelovými oblouky klenul přes Vislu k protějšímu břehu, kde kolem dvou strážních věží pokračoval až k hlavnímu nádraží. Tam jsme přešli přes řeku, minuli kasárna v městské čtvrti Rudak a pokračovali jsme směrem k barákovému táboru, kde se měly slavnosti odehrávat.

„Myslím, že Gréta po tobě hodila očkem,“ začal Artur.

„Jak to můžeš vědět?“ namítl jsem. „Gréta šilhá.“

„Jsem si úplně jistý. Mám za tebe ztratit dobré slovo?“

„Ne, díky.“

„Je to jediná dcera zedníka Drechsela. To je určitě pěkné věno.“

„Cože?“

„Nikdy není od věci mít v rodině zedníka!“

„Prosím tě, nech toho. Stačí, že mě s tím doma trápí otec.“

Artur spokojeně přikývl. „No tak to se docela hodí.“

„Co se hodí?“

„Řekl jsem jí, že na ni dnes počkáš,“ odpověděl nevinně Artur. „Ty jsi na to prostě moc nesmělý.“

„Přeskočilo ti? Nemůžeš mi přece za mými zády jen tak domlouvat schůzku. A navíc ještě s Grétou? To tě nenapadla žádná jiná?“

„Ale jo,“ odpověděl netečně Artur. „Frieda, Erna, Trudi, Wilhelmine, Käthe, Agnes...“

Zoufale jsem polkl: „Nesnaž se mi namluvit, že ses zeptal všech?!“

Artur znuděně pokrčil rameny: „Myslel jsem, že ti to trochu pomůže. Rozhodně ti to neuškodí.“

Vzplála ve mně naděje, vypadalo to, že Artur má pro mě dobré zprávy. Proto jsem se opatrně zeptal: „A co tedy říkaly?“

„No, Trudi se rozesmála...“

„A ostatní?“

„Ostatní neměly tak dobrou náladu.“

Upřeně jsem se na něho podíval.

„Neuškodí to?“ zeptal jsem se nechápavě.

Artur se mi podíval do očí naprosto lhostejně, jako by právě mluvil o počasí, a ne o největším ponížení za celou dobu mé školní docházky: „No, když se mě na to ptáš, totální katastrofa. Ale dobré je to, že teď už si s těmi hloupými husami nemusíš lámat hlavu. A Gréta není špatný úlovek. Má fakt co nabídnout, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Dej mi pokoj!“

Mrzutě jsem strčil ruce do kapes kalhot a dál se brodil křupajícím sněhem.

Došli jsme k táborovému areálu.

V červenobíle pruhované strážní budce stál třesoucí se rekrut v šedozelené uniformě, který zvedal a spouštěl rovněž červenobíle pruhovanou závoru. Před námi se rozkládal barákový tábor, prosté podélné dřevěné domy v dokonalém zákrytu, každý s přístupovou cestou ke zpevněné asfaltové ulici vedoucí přímo na střelnici. S námi přišla ještě celá řada toruňských občanů, nejen proto, aby uctili císaře, ale spíš je lákalo bohaté pohoštění.

Artur do mě ještě celou cestu hučel. Naprosto mu unikal význam diplomacie, natož aby hloubal nad její užitečností – byl totiž hluboce přesvědčený o tom, že když se mluví podle zásady „Co na srdci, to na jazyku“, nedojde k žádnému složitému vysvětlování, že ten druhý chtěl vlastně něco úplně jiného. Proto se mu také nedalo vysvětlit, že mezi dobře myšleno a dobře uděláno zeje zpravidla nepřekonatelná propast.

Další hradba mračen nad Toruní, původně tmavošedá, teď skoro úplně zčernala. Výhled byl tak špatný, že člověk i z bezprostřední blízkosti viděl nastupující slavnostní formaci dělostřelecké jednotky na koních jen neurčitě, zatímco vozy, na kterých sem tažná zvířata přitáhla děla, se oddělily a posunuly na předem určené pozice.

Někde vpředu postavili malou tribunu a hned vedle ní stan, ve kterém se připravovalo slavnostní pohoštění. Stejně jako loni byly první řady bez výjimky vyhrazeny armádě. Ve stále houstnoucí sněhové bouři tam vojáci stáli zpříma jako svíce, s hrdě vypnutou zasněženou hrudí, puškami přes ramena a přilbami s bodci ostře směřujícími k obloze.

Za nimi následovali vyšší důstojníci a potom prostí lidé trpělivě čekající na starostův slavnostní projev, který, jak všichni doufali, bude kratší než loni.

Téměř jako zázrakem našel Artur v davu Grétu, která se na mě ostýchavě usmála a pozdravila mě nesmělým „ahoj“. Povzdechl jsem si a pozdrav úsečně opětoval, ale jakoukoli další konverzaci jsem odmítl. Nikoli proto, že bych se styděl – skutečným důvodem byla moje hrdost. Nechtěl jsem vypadat jako všemi opuštěný chudák, který musí být nějakým způsobem vděčný za to, že se o něj zajímá alespoň šilhavá Gréta. Ta měla naopak spíš praktickou povahu, protože když si všimla, že zrovna nesrším nadšením, obrátila se k Arturovi a podržela mu pod nosem otevřenou dlaň. Artur sáhl do kapsy od kalhot a podal jí groš. Dívka nemotorně odťapala a zanechala mě osudu s poznáním, že teprve nyní bylo moje ponížení dokonané.

Na pódium konečně vstoupil starosta Reschke. Prozradil to potlesk prvních řad, protože jinak ho nebylo vidět. Tlampač se však postaral o to, že jeho projev se rozléhal až do poslední řady. Následovalo přivítání a stručný nástin života Jeho Veličenstva, který každému poctivému Němci musel sloužit jako zářný příklad, protože pozdvihl celý národ z tenat humanitního vzdělání a zavádějících světonázorů až na vrchol Evropy, ba do čela celého světa! Radost a obdiv v jeho hlase nebyly předstírané, Reschke byl zanícený ctitel Hohenzollerna a jeho snaha napodobit ho mluvou a gesty se občas nechtěně vyznačovala komickými rysy.

„On nás probudil!“ zvolal Reschke, a i když na něho nebylo vidět, přesto bylo možné vytušit, s jak nevýslovnou radostí se při tom třesou vztyčené navoskované konce jeho kníru. „Cokoli Jeho Veličenstvo rozhodne, budeme s jásotem následovat! Jeho Veličenstvu: HURÁ!“

Z chumelenice zazněla trochu neslaně nemastně odpověď: Hurá!“

Artur mě uchopil za rukáv a nenápadně mě odtáhl stranou od posluchačů. Už o pár kroků dál se nedalo ve sněhové vánici nic rozeznat a já bych určitě vrazil do jednoho z čekajících koní, kdyby mě Artur včas nezadržel.

Ještě bylo tlumeně slyšet Reschkeův rozhodný hlas, kterým starosta právě proklínal Anglii a zapřisáhlého francouzského nepřítele. Přitom mu hlas přeskakoval nadšením. Vyžadovalo to trochu fantazie, aby si člověk představil, jak se mu při tom po císařově vzoru blýská v očích, i když v tomhle počasí to nikdo, ani huláni v první řadě, nemohl vidět.

„Jeho Veličenstvu: HURÁ!“ zvolal jako u vytržení.

Následovalo zpola zmrzlé: „Hurá!“

Dorazili jsme ke třem houfnicím, jejichž zasněžené hlavně mířily do palebného úseku. Vojáky nebylo v chumelenici vidět, ale určitě nebyli daleko.

„Co chceš dělat?“ zeptal jsem se tiše.

„Prostě mi jen pomoz!“ odpověděl šeptem.

Ještě než jsem pochopil, co to tam provádíme, stačili jsme už první houfnici otočit asi o devadesát stupňů.

„Arture!“ zvolal jsem zděšeně.

Ten už ale přešel ke druhému kanonu. Znovu jsem mu pomohl ho pootočit. Totéž následovalo i s třetí houfnicí, a pak jsme jako duchové zase zmizeli ve vánici a nenápadně se vmísili mezi lidi.

Zatímco všichni kolem mě mrzli, já jsem se koupal v potu. Zaškubal jsem za límec a zalapal po dechu. Co jsem to jenom udělal? Jak to, že jsem s tím Arturovi ještě pomáhal? Ústí dělových hlavní teď mířila na barákový tábor, který byl sice liduprázdný, protože všichni byli odveleni na střelnici, ale člověk nemusel být vojenský génius, aby vytušil, co se stane, až kanony zaduní k poctě Jeho Veličenstva.

Co když objeví naše stopy? Neuvěřitelně hustá sněhová vánice však nepřipouštěla žádnou orientaci a za chvíli nebude vidět vůbec nic, co by nás mohlo usvědčit.

Reschke mluvil. A mluvil. A mluvil.

Rozplýval se o skutečném němectví, cti a věrnosti. Pak zvolal: „Rozdrtit!“

A myslel tím nejen Anglii, ale samozřejmě i Francii a všechny ostatní, kteří se nechtějí podřídit německé velikosti. Patrně se mu zalíbilo vzrušující znění tohoto slova s jeho chrčivým „r“ a „t“ připomínajícím šlehnutí bičem, protože ho zopakoval ještě pětkrát, jednou s císařem jako drtičem, pak s jeho poddanými jako drtiči a mluvil zcela obecně o tom, že je třeba drtit. A já jsem po celou dobu věděl, že to jediné, co se tady bude co nevidět drtit, rozhodně nebudou císařovi nepřátelé.

Zatímco tedy starosta Reschke bušil ohnivými slovy jako kovářským kladivem do kovadliny rudě žhnoucího patriotismu, Artur tady v tom národním jiskření jen tak stál, ruce měl zastrčené v kapsách a na rtech mu pohrával záhadný úsměv. Nemohl jsem jinak než jeho postoj obdivovat. Tolik, že jsem dokonce zapomněl na vlastní strach a jen o vlásek nezmeškal konec projevu.

„Proto chci skončit nejsrdečnějšími blahopřáními Našemu Veličenstvu a ujištěním, že právě zde císařovi nejvěrnější poddaní i nadále doufají, že po jeho osobnosti se budou pnout jako břečťan po věži. A tak nyní prosím majora von Brocka, aby našemu milovanému císaři poblahopřál čestnou salvou. Ať dunění děl připomíná vřelé údery našich srdcí! Vašemu Veličenstvu: HURÁ!“

V pozadí zaburácela první houfnice.

„Vašemu Veličenstvu: HURÁ!“

Zahřměla druhá houfnice.

Znenadání se projevil neklid, protože už za prvním výstřelem stejně jako teď za druhým následovala podezřele ohlušující exploze. Vzápětí ze sněžné stěny před našima očima problesklo na šedém a bílém pozadí nažloutle mihotavé světlo.

Starosta Reschke však nebyl k zastavení, stejně jako střelmistr, a než ho někdo od toho dokázal odradit, zvolal zvučně potřetí: „Vašemu Veličenstvu: HURÁ!“

Houfnici tak opustil i třetí granát a třetí detonace neomylně věštila neštěstí. Teď už bylo žlutavě plápolavé světlo vidět naprosto jasně. Mrznoucí lidé se s mumláním a voláním otočili ke kanonům, když mladý poručík udýchaně podal svému majorovi hlášení: „Pane majore, poslušně hlásím: Hoří!“

Celá společnost se okamžitě rozptýlila. Vojáky odveleli k hasící četě a lidé se zvědavě rozběhli k hořícím barákům. Jen Artur a já jsme využili příznivý okamžik a vykročili jsme ke stanu, který nás – zcela osiřelý – neodolatelně lákal na lahodné uzeniny, sýry a perníky, jedinečné toruňské kateřinky.

Bleskurychle jsme si všeho co nejvíc nacpali za kabát a košile.

Poté jsme se nepozorovaně vytratili.

Teprve mnohem později, když jsme požár a veliké pozdvižení nechali daleko za sebou, jsme si dopřáli pauzu. Artur si vyndal z kapsy uzenku, s velkou chutí se do ní zakousl a spokojeně zamumlal: „Vašemu Veličenstvu: Hurá!“

HALLEY

4

Debaty a články v našem městě několik týdnů ovládlo jediné téma: toruňská kasárenská perda. Za tímto novotvarem stála Gazeta Toruńska, noviny polských obyvatel Toruně. Zdálo se, že přímo nedočkavě vyhlížely právě takovou událost, která jim kromě mnoha jiných věcí sloužila jako důkaz toho, že nejslavnější syn tohoto města, Mikuláš Koperník, byl samozřejmě Polák, nikoli Němec. Stejně jako Němci trvali na tom, že to byl pochopitelně Němec, nikoli Polák. Tato hádka vedla každoročně k tomu, že oba národy nezávisle na sobě slavily v únoru jeho narozeniny a velebily ho ve slavnostních projevech jako vzorový příklad píle, inteligence a badatelského ducha příslušného národa. Nemusím asi dál zdůrazňovat, jak rychle po naší taškařici tenhle spor opět vzplál.

Toruňské noviny běsnily proti původcům toho zbabělého útoku a téměř dennodenně se ptaly po vinících, což vystavovalo stejnému tlaku policii, armádu i starostu. Přitom to nebyla ani tak způsobená škoda (oheň zachvátil jen dva podélné domy, které se zase rychle podařilo uhasit), co tak popudilo odpovědné činitele i vlastence. Urážka sahala mnohem hlouběji: Ta kanonáda zranila německou duši. Zrovna pýcha Pruska, armáda, jindy dokonalá, efektivní a neporazitelná, minula převelikou střelnici a vlastní domov prakticky změnila v prach a popel. Vítězové od Sedanu se tak vystavili posměchu. Historka už určitě dávno pronikla přes nedaleké rusko-německé hranice do Petrohradu a postarala se v Zimním paláci o bujaré veselí.

K tomu samozřejmě nutno přičíst neúnosnou urážku Jeho Veličenstva a nevídanou blamáž všech zúčastněných hodnostářů, ze kterých si především Gazeta utahovala svými zlomyslnými narážkami. To všechno dohromady pak ještě k neskonalému zármutku vedlo k jedné smrtelné oběti, což z ošklivého kousku udělalo skutečnou tragédii.

Týkalo se to politováníhodného majora von Brocka, velícího důstojníka narozeninové oslavy, muže s německým nacionálním smýšlením a příslušníka hrdé západopruské aristokracie. Choval ambice na velkou vojenskou kariéru a šance na ni vůbec nebyly špatné: Měl nejen šlechtický původ, ale jeho rodina navíc vlastnila dostatek peněz i pozemků a v rodokmenu von Brocků nebyla široko daleko ani kapka židovské krve.

Tento zákeřný útok představoval velké příkoří nejen pro něho samotného, ale i pro celou jeho rodinu. Ačkoli se snažil nepříjemné události snášet se stavovsky odpovídající důstojností, přesto ho poznámka jednoho toruňského Poláka naprosto vyvedla z míry. Ten se totiž zeptal, jak dvě shořelé vojenské ubikace mohou představovat urážku Jeho Veličenstva, tedy pokud by je někdo vážně nepovyšoval na symbol celé vlády. Tato obratná formulace nejen, že neměla daleko k urážce majestátu, ale zároveň obracela tuto výčitku proti všem, kteří v té události vůbec něco takového spatřovali.

Major von Brock si každopádně připadal degradovaný na tupitele majestátu, což se hluboce dotklo jeho cti. Vyzval tedy toho Poláka, muže jménem Piotr Zielínsky, na souboj. Ten byl i tehdy už zakázaný, ale nařízení se jen zřídkakdy dodržovalo a vyhýbat se hozené rukavici se považovalo za nečestné a znamenalo to předčasný konec každé důstojnické kariéry. Když von Brock výzvu vyslovil, učinil tak v domnění, že Zielínsky beztak nebude požadovat satisfakci, čímž by byla celá záležitost elegantně vyřešená. Naneštěstí se ale i Zielínsky mohl pochlubit dlouhou řadou vznešených předků, a proto tím spíše toužil po satisfakci. Majorovu výzvu přijal.

Ještě než si von Brock zajistil sekundanty, dozvěděl se, že Zielínsky je považovaný za prvotřídního střelce, a protože si jako uražený mohl zvolit zbraň, rozhodl se raději pro šavli.

Setkali se za svítání nedaleko lázní v idylickém parku Kepa Bazarowa na levém břehu Visly, ale husté lužní lesy je chránily před zvědavými pohledy.

Byl to velmi krátký souboj.

Zielínsky nebyl totiž jen prvotřídní střelec, ale ještě lepší šermíř. Po několika výpadech vyletěla von Brockova šavle do vzduchu a vzápětí mu Zielínsky způsobil zranění na paži. Nebyla to velká rána, ale stačila k tomu, aby von Brock kapituloval a uznal porážku.

Tím mohla celá záležitost skončit. Bohužel se tak nestalo.

Výsledek duelu se totiž rozkřikl a s ním i okolnost, že chrabrý major nedokázal proti Polákovi uhájit ani čest Hohenzollerna, ani von Brocků. A věci moc neprospělo ani to, že toruňští Poláci a Gazeta Toruńska, která s neskrývaným požitkem souboj rozebírala, začali vedle Mikuláše Koperníka oslavovat i druhého hrdinu – Piotra Zielínského. I když tomu na tom vůbec nesešlo, protože to byl rozvážný muž, který teď s von Brockem dokonce soucítil.

Major von Brock nakonec tlaku neodolal a zvolil jedinou cestu, po níž se německý důstojník v této situaci ještě mohl vydat, aby zachránil svou čest. Přiložil si ke spánku pistoli a stiskl spoušť.

To všechno se odehrálo během dvou týdnů. A právě proto, že ta záležitost skončila tak osudově, se celá veřejná diskuse posunula na pole doutnajících německých nacionalistických a polských animozit, takže se už nikdo nezajímal o skutečnou příčinu ostřelování toruňských vojenských ubikací ani o ukradené potraviny, které byly po krátkou dobu rovněž předmětem polemických diskusí.

Stručně řečeno, vyvázli jsme z toho.

Politováníhodného von Brocka pohřbili.

Debata ztratila na intenzitě i zajímavosti.

A byl to Artur, samozřejmě že on, kdo nasměroval pozornost k novému tématu. Několik dní po von Brockově pohřbu pobíhal ulicemi Toruně a zvučně hlásal zánik lidstva.

5

Jedna ze zvláštností mého otce – a že jich pár opravdu měl – spočívala v jeho ranní rutině, která mě pokaždé nepříjemně překvapila, ačkoli vždy probíhala naprosto stejně.

Jako obvykle mě vzbudila vůně kávy. To byl jediný luxus, kterého se otec nedokázal vzdát, bez ohledu na to, jak hluboko jsme měli do kapsy. Jeden šálek pro každého z nás, pořádně oslazený, jsme popíjeli v pyžamu a vestoje, dokud si otec najednou nevzpomněl na nějaký příběh z minulosti. S lehce přimhouřenýma očima začal vyprávět. Naslouchal jsem a potají se bavil výrazem jeho obličeje. Na správných místech jsem kladl otázky, které posouvaly děj dopředu. Tak jsme pili a tlachali, dokud se neprojevil účinek kávy, takže jsem si vzal starý novinový papír, přehodil si přes ramena kabát a vyběhl na dvůr, na záchod.

A ať jsem tam setrval jakkoli dlouho – v létě to bylo výrazně déle než v zimě –, při návratu se mi naskytl vždy stejný obraz. Viděl jsem otcův obnažený zadek. Stál v kuchyni nahý, namáčel si houbu do misky vody ohřáté na kamnech, s rozkošnickým pohvizdováním se mydlil a všechno pečlivě oplachoval. Pak se ke mně otočil a zeptal se: „Podal bys mi ručník?“

Jako dítě jsem tomu rituálu nevěnoval pozornost. Jako dospívajícímu se všemi se rozvíjejícími druhy stydlivosti mi pokaždé unikl tichý povzdech a hledal jsem útěchu ve vágní naději, že náš obchod jednoho krásného dne bude stejně úspěšný jako kdysi, nebo alespoň tak, abychom si mohli dovolit byt s oddělenou koupelnou.

Zatímco jsem se pak připravoval do školy, otec odemkl obchod, ačkoli jsme v časných ranních hodinách jen zřídkakdy měli zákazníky. Takhle začínal každý den, i v neděli nebo o šábesu, protože jsme si nemohli dovolit odpočívat, nebo dokonce mít volno. A protože otec ani já jsme nebyli zrovna bigotní věřící, a tudíž jsme se jen zřídkakdy ukazovali v synagoze a pouze nedbale dodržovali židovské zvyky, byli jsme často odkázaní sami na sebe, protože křesťané se nám vyhýbali a židé, jejichž vroucí zanícení jsme nesdíleli, na nás hleděli podezíravě.

I ve škole jsem se musel spoléhat sám na sebe. Artur v poslední době chyběl při vyučování stále častěji, což učitele Bruchsala vůbec neznepokojovalo, takže ho už ani nezapisoval do třídnice. Moje dopoledne bývala nudná. Nenašel se nikdo, kdo by toužebně šilhal po naší lavici, dokonce ani nedopatřením Gréta. Nejhorší byly dny, kdy byl ještě podle rozvrhu předmět, který jsem nenáviděl ze všech nejvíc: pořadové cvičení na dvoře. Tak tomu bylo i dnes. Císař Vilém totiž nebyl tak nezištný, aby nerozhodl o tom, že se z hodných školáků mají už záhy stát poslušní vojáci.

Konečně zařinčel zvonek. Jen co jsem opustil areál školy a vyběhl na ulici, uslyšel jsem Artura ještě dříve, než jsem ho spatřil: „Zvláštní vydání! Zvláštní vydání! Lidstvu hrozí zánik!“

Stál o pár kroků dál, trochu schovaný za vyčnívající podezdívkou kostela svatého Jiří, a rovnal pár zvědavců do řady. Od prvního si vzal groš a podal mu noviny, ale sám zůstal stát na místě.

„Zvláštní vydání! Země před zánikem!“ zvolal znovu a přitáhl tím na sebe další zvědavé pohledy.

Mezitím jsem k němu došel.

„Už je po škole?“ zeptal se.

„Ano. A co ty tady děláš?“

„Pracuju.“

„Na čem pracuješ?“

„Na pronájmu.“

Výraz mého obličeje ho zřejmě velmi pobavil, ale nic mi nevysvětloval. Dal mi jenom gestem na srozuměnou, abych ho zkrátka dál pozoroval. Za dvě minuty mu muž, který dočetl, noviny vrátil, vystoupil – očividně otřesený obsahem – z řady a udělal místo dalšímu. Artur nastavil otevřenou dlaň, zájemce mu do vložil groš a noviny na dobu četby změnily majitele.

„Obchod běží dobře, že?“ zeptal jsem se udiveně a hleděl na řadu zvědavců čekajících na to, až se dozvědí, co se skrývá za tím palcovým titulkem.

„Jsem spokojený,“ odpověděl úsečně Artur.

„A proč všichni zemřeme?“ zeptal jsem se zvědavě.

Artur ke mně natáhl otevřenou ruku.

„Děláš si legraci?“ rozčílil jsem se. „Snad ještě můžu vědět, proč musíme všichni zemřít?!“

Artur se zazubil: „Už jsi velmi blízko k pochopení tohohle obchodního principu.“

S povzdechem jsem přiznal porážku.

„Copak je to za noviny?“ zeptal jsem se. „Ty nejsou místní.“

Artur odmítavě mávl rukou: „Jako kdyby ses v tom našem plátku mohl něco takového dočíst. Tohle je Neue Berliner.“

„A odkud je máš?“

„Od chlapíka z Berlína.“

„No koho by to napadlo...“

Artur zašeptal: „Obchodní cestující. Včera jsem ho náhodou potkal na hlavním nádraží. Daroval mi je.“

Noviny znovu změnily ruce, tentokrát se dostaly k někomu, podle jehož neslyšně se pohybujících rtů a hledajícího ukazováku bylo jasné, že to chvíli potrvá, než ten článek dočte až do konce. Artur mě odtáhl dva metry stranou a zašeptal: „Už jsi slyšel o Halleyově kometě?“

„Ano.“

„Opravdu?“ zvolal udiveně Artur.

„Kdybys taky občas zašel do školy... Mluvili jsme o ní minulý týden.“

„Ta kometa se objevuje každých 75 let,“ poučil mě netečně Artur.

„Já vím.“

„Když už všechno víš, ty chytráku, tak ti přece už nemusím nic povídat.“

„Tak ven s tím!“

„V tomhle článku stojí, že vědci vypočítali, že kometa tentokrát proletí velmi blízko kolem Země.“

„Jen mi neříkej, že se s námi srazí!“ zvolal jsem polekaně.

Artur jenom udělal ššššš a odvlekl mě o další metr dál. Na čekajících bylo vidět, jak začali špicovat uši. „Mohl bys brát trochu ohled na můj kšeft?“ zasyčel.

„Je mi to líto,“ odpověděl jsem tiše.

Rozhlédl se a zašeptal: „Ne, nezasáhne nás! V jejím ohonu ale objevili kyselinu kyanovodíkovou, i když ve velmi malém množství. Takže pro zdejší blby to znamená, že buď všichni zahyneme při obrovské explozi, která doprovází i konec vesmíru, nebo proletíme ohonem komety a bídně se udusíme.“

Zděšeně jsem na něho zíral.

Vtom mi zašuškal: „Teď musíš nahlas zvolat ,To ne!‘“

„TO NE!“

Artur se krátce otočil k nesmírně zvědavé frontě, uchopil mě za paži a konejšivě mi poklepal na záda: „Tak už se uklidni! Ještě zbývá trochu času!“ Těsně u ucha jsem ucítil jeho ústa: „A teď: ,Ó Panebože!‘“

„Ó PANEBOŽE!“

Artur mě k sobě přitiskl ještě pevněji: „To bude dobré, chlapče. Však to nějak zvládneme!“

V pohledech přihlížejících se střídala zvědavost se zděšením. Vidět nás oba tak zoufalé nenechalo nikoho v řadě chladným.

„PROSÍM NE!“ zaječel jsem. „JSEM PŘECE JEŠTĚ TAK MLADÝ!“

Artur se utrápeně usmál a přitiskl mě k sobě s takovou silou, že jsem zalapal po dechu.

„Nepřeháněj to tak!“ zasyčel mezi zuby.

Napřímil se přede mnou a klidně mě vyzval: „Měl by ses teď vrátit ke své rodině.“

Smutně jsem přikývl a znovu ho objal, jako by to bylo naše poslední loučení.

„Ale my na to určitě neumřeme, viď?“ zeptal jsem se tiše.

„Ne,“ odpověděl Artur. „A i kdyby, ještě předtím z těch lidí vytřesu nějaký prachy.

Muž konečně dočetl noviny. Další zájemce byl zřetelně lépe oblečený a držel už v ruce připravený groš, když na něho Artur vybafl: „Vy ne!“

„Cože? Proč ne?

„Vy jste přece z Toruňských novin, že?“

„Já?“

„Na shledanou!“

„Tisk má právo se dozvědět, co se tu odehrává!“ rozčílil se muž.

Artur bez okolků odstrčil redaktora Toruňských novin stranou a zvolal: „Další!“

Se svěšenou hlavou jsem se šoural pryč.

Na rtech mi pohrával úsměv.

A za zády jsem oba slyšel debatovat o svobodě tisku a obchodním principu. O pár metrů dál jsem znovu uslyšel Arturův hlas ohlašující konec světa.

Svoboda tisku prohrála. Jako obvykle.

6

Po návratu jsem našel otce, jak vyjednává se starým Rusem jménem Vasilij. S obdivuhodně vynalézavou gestikulací ho obviňoval, že ho tím, co mu chce zaplatit, chce zruinovat. Debata rychle eskalovala do záplavy šťavnatých nadávek, které v ruštině, polštině a němčině létaly sem a tam. Oba muži se nakonec shodli na ceně a nato si přátelsky potřásli rukama.

„On přece platí pořád stejnou částku, ne?“ zeptal jsem se otce.

„Ano, to je pravda.“

„A pokaždé na sebe předtím takhle křičíte?“

„Ano.“

„A proč se hned neshodnete na tom, kolik má zaplatit?“

„To je otázka respektu,“ tvrdil otec.

„Jestliže tě tedy označuje za starého osla a ty mu spíláš do hrabivých hrdlořezů, je to způsob, jakým si vzájemně projevujete respekt?“

„Přesně tak, synu.“

„Aha.“

„Jednoho dne to pochopíš,“ odpověděl, otočil se, sejmul modré empírové šaty z krejčovské panny, pečlivě je složil a zabalil do nápadně krásného papíru.

„Tohle teď odneseš paní ředitelce Lauterbachové.“

„Manželce velkoobchodníka se semeny?“ zeptal jsem se.

„Ano, ale ne do kanceláře. Zajdeš k ní domů. Do Gerberstraße 17. Hned u vyšší dívčí školy.“

„Dobře.“

„Ale předtím si ještě oblékneš pořádný oblek.“

„Vážně?“ povzdechl jsem si.

„Ano, vážně. Je to nová zákaznice. A s trochou štěstí nás doporučí do lepší společnosti. Je to důležité, chlapče.“

Uchýlil jsem se za paraván, kde otec v noci spal, a zanedlouho jsem se patřičně vyparáděný a ulízaný vydal na cestu.

Ledový chlad přece jen polevil a i přes hromady sněhu už se ve vzduchu vznášela tichá předtucha jara. Brzy začne obleva a Toruň se probudí ze zimního spánku. Zatím se ojedinělá spřežení lopotila neuklizenými ulicemi, někteří důstojníci galantně pomáhali dámám přes závěje, osamělým nádeníkům a dělníkům spěchajícím se svými pracovními nástroji vrzal ušlapaný sníh pod nohama. Přesto se už zanedlouho opět začnou obdělávat pole a cesty se uvolní pro hospodářské a obchodní účely.

U pomníku bojovníků jsem zvolil malou okliku a kolem sněhobílého městského divadla s krásnými oblými secesními tvary a kolem vysoké novogotické říšské banky jsem se prošel historickým jádrem města. Shora byl ještě zřetelněji vidět pevnostní charakter Toruně: Staré město téměř bezezbytku obklopovaly pěkné parky, široké ulice a mosty vedly do bývalé pevnosti. Ta ani přes nádherné budovy a malebné ulice a uličky nikdy neztratila svůj vojenský charakter. Patero kasáren, zásobovací úřady, sklady a vojenské nemocnice se staraly o to, že se to tady jen hemžilo vojáky, kteří své volno s oblibou trávili za středověkými hradbami historické části města.

Zanedlouho jsem dorazil na místo, které nedobrovolně získalo na proslulosti. Byla to šikmá věž v Toruni. Patnáct metrů vysoká bašta, součást středověkého městského opevnění, která ve večerním svitu zapadajícího slunce při pohledu z protějšího břehu Visly nádherně rudě zářila. Důvod, proč věž stála šikmo, znalo každé dítě: puklina v podloží pod základy.

Otec mi ale vyprávěl jiný příběh, kterému jsem hned na první poslech uvěřil. Kdysi se jeden šlechetný křižák zamiloval do krásné dcery toruňského konšela. Zakázaná láska se dlouho neutajila. Zatímco dceru za to zbičovali, rytíř musel postavit šikmou věž – jako symbol svého pomýlení.

Učinil to a od té doby se tam dalo ověřovat, nachází-li se člověk ještě na správné cestě. Za tím účelem se postavil zády k věži tak, že se od hlavy až k patě dotýkal zdiva. Jestliže pak předpažil a ztratil přitom rovnováhu, byl odhalený jako hříšník. A přiznávám, že jsem nikdy nedokázal odolat pokušení a pokaždé, když jsem kolem této věže procházel, jsem si to vyzkoušel.

I teď jsem se tedy opřel a podstoupil zkoušku.

Chvíli jsem si ještě užíval drahocenný čas, který jsem nemusel trávit ve škole ani v krejčovské dílně, ale ubývající světlo mi připomnělo, že musím odevzdat balík a ještě před setměním se zase vrátit domů. Věděl jsem, že půjdu Širokou ulicí kolem všech těch nádherných obchodů, elegantních dam s velkými klobouky s ptačími pery v doprovodu svých manželů, kteří měli vždy neodmyslitelně cylindr, vycházkovou hůl a kožešinový límec. Mezi nimi se po chodnících proplétali poslíčkové a služebné a v obchodech postávali shrbení zaměstnanci a pánovití majitelé. V Toruni plynul čas pomaleji. Všechno, co bylo moderní v Berlíně, potřebovalo mnoho času, než se to dostalo k nám na východ.

Ve všem jsme pokulhávali.

Konečně jsem stanul v Gerberstraße 17. Byla to krásná středověká budova, štíhlá a vznosná, se schodištěm vedoucím nahoru ke vstupním dveřím. Tam stála mladá dívka, která znuděně čekala. Když jsem se přiblížil a chtěl kolem ní projít na schody, bez rozpaků si mě prohlédla.

„No, no, no!“ zvolala vyzývavě. „Kam ten spěch?“

Zadržela mě za paži, takže jsem neměl na výběr a musel se k ní otočit. Na okamžik jsem zadržel dech, protože to byla ta nejkrásnější dívka, jakou jsem dosud viděl. Prakticky hned jsem přišel o řeč.

„Předpokládám, že jsi poslíček,“ usoudila s podivuhodnou arogancí. Tím mě natolik znejistila, že jsem skutečně smekl čepici a představil se: „Carl Friedländer. Syn krejčího Carla Friedländera.“

„Ty se jmenuješ jako tvůj otec?“

„Tak nějak ano.“

Usmála se. „Tak nějak?“

„Já... já...“

„No dobře, krejčovský synku Carle. Kam jdeš?“

Znovu jsem si nasadil čepici a odpověděl: „Za paní ředitelkou Lauterbachovou.“

„A co chceš od paní ředitelky Lauterbachové?“

„Mám pro ni šaty.“

Sklonila pohled na balík, který jsem držel v podpaží.

„Můžeš mi je dát,“ odpověděla chladně a vybízivě natáhla ruce.

„Tobě? Ne, to nejde.“

„Samozřejmě že to jde! Jsem její dcera!“

„Ty... Vy jste její dcera?“

Teď bylo zase na mně, abych si ji prohlédl. Měla na sobě slušivý zimní kabát, ale ani mimořádně elegantní, ani nový. Z lemu jejích šatů, který jsem pod ním rozeznal, se dalo usuzovat na všední šaty obstojné kvality. Boty vypadaly hodně obnošené, ale řádně udržované. A na hlavě měla prostý klobouček, konfekční zboží.

„Tak co je?“

„Já... bude lepší, když je paní ředitelce předám osobně.“

Než jsem se kolem ní stačil prosmýknout na schody, znovu mě uchopila za paži a rázně odpověděla: „Moje matka tady není! Buď je dáš mně, nebo přijdeš znovu!“

„Ale... ona přece na ty šaty čeká!“ protestoval jsem.

„Na šaty jistě, ale ne na tebe.“

Opět ten netrpělivý tón.

Nevěděl jsem, jak vypadá dcera paní ředitelky, ještě nikdy jsem žádnou nepotkal, ale byl jsem si poměrně jistý, že by určitě zněla jako ta dívka přede mnou. Stručně a jasně řečeno, její vystupování mi nahánělo strach.

„Mám matce říct, že dnes šaty nedostane, protože krejčovský učeň byl příliš líný je přinést?“ zaprskala.

„Ale já je přece mám s sebou!“

„Jistě, ale ona tu není. A až se vrátí, nebudou tu šaty. Znáš mou matku?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Chceš ji poznat?“

Varování se nedalo přeslechnout.

Na okamžik jsem tam stál nerozhodně. Pak jsem se podvolil a předal jí balík: „S laskavými doporučeními mého otce.“

„Toho druhého Carla Friedländera,“ dobírala si mě.

„Ty... Dáte je své matce?“ zeptal jsem se opatrně.

Jen se usmála. „Na shledanou, Carle, synu krejčího.“

Rychle jsem se stáhl do ústraní. Ta dívka měla nade mnou převahu a já jsem už ani chvíli nechtěl být terčem jejích jízlivých narážek.

7

Od bombardování toruňských kasáren už uplynuly skoro tři týdny. Přesto jsem se neodvážil pochutnat si na ukořistěných dobrotách. Celou dobu jsem usilovně přemýšlel, jak mám otci vysvětlit, kde jsem přišel k těm laskominám. Naštěstí od té doby pořád mrzlo, ačkoli se pozvolna oteplovalo. Dlouho jsem však už nemohl potraviny v zadním dvoře schovávat, aniž bych se musel obávat, že mi při první oblevě zplesniví.

Chvíli jsem si dokonce pohrával s myšlenkou, že je prostě tajně sním, ale připadal bych si jako ničema, kdybych se jich bez otce třeba jen dotkl. I Artur se rozdělil s rodinou, i když nikoli s otcem. Neměl k němu dobrý vztah a nesouhlasil s tím, jak se chová ke zbytku rodiny a jak vede svůj obchod. Po večeři, když si Arturův otec ještě zašel do hostince spláchnout hrdlo, podstrčil Artur svým třem mladším sestrám i matce salám a sýr a zavázal si je slibem, že o tom pomlčí jako hrob.

Ten den, kdy jsem měl předat šaty, jsem si pomyslel, že se naskýtá vhodná příležitost udělat z našeho obvyklého bramborového pokrmu slavnostní jídlo. Zakázka otci určitě vynesla slušné peníze a snad by se spokojil s částečně přesvědčivým vysvětlením, že jsem si s Arturem něco bokem přivydělal a investoval to do jídla. Přitom jsem se vroucně modlil, aby se otec nevrtal v tom, jakého druhu byl ten vedlejší příjem, protože já jsem opravdu nebyl přesvědčivý lhář.

Zatímco se tedy věnoval vaření, přinesl jsem rychle z úkrytu pořádnou porci. A když se konečně otočil a postavil na stůl misku kouřících brambor, padl jeho pohled na salám a kus sýra na našich talířích. Lahůdky byly tak zmrzlé, že při položení misky s bramborami na stůl chrastily, klouzaly po keramice a hrozilo, že přepadnou přes okraj talíře na desku stolu.

S nervózním úsměvem jsem se chystal co nejpřirozeněji převyprávět svou malou pohádku, ale otec byl, jak jsem už připomněl, muž s mnoha zvláštnostmi. Některé byly vypočitatelné jako švýcarský hodinový strojek, jiné naprosto překvapivé. Místo vyptávání vzal naše talíře, postavil je na horkou plotnu sporáku, zakryl hrnec s bramborami utěrkou a posadil se ke stolu.

Na jeho obličeji nic neprozrazovalo překvapení. Prostě jen tak seděl, bubnoval si k tomu prsty na stůl a vypadal jako muž, který v dobré náladě čeká na zpožděný vlak. Občas se na mě podíval a laskavě se usmál. A kdykoli jsem si myslel, že se mě začne vyptávat, odkud to všechno pochází, se znovu roztržitě podíval z okna. Takhle to trvalo dlouhé minuty. Mezitím jsem tam seděl a promýšlel odpovědi na otázky, které vůbec nezazněly.

Za chvíli salám a sýr rozmrzly. Otec všechno nakrájel na malé kousky a vmíchal je pod ještě teplé brambory. Nevím, kdy jsem ho naposledy viděl takhle hýřit, ale jedli jsme tak dlouho, až jsme měli pocit, že praskneme. Potom vstal, chvíli se přehraboval v malé spižírně, vyndal zpola plnou lahev koňaku, ze které si dopřával doušek jen o slavnostních dnech, a oběma nám nalil.

„Na zdraví!“

Oba jsme popíjeli malými požitkářskými doušky.

Setmělo se a mě napadlo, jestli bych se mu pod ochranou tmy neměl svěřit s tím, jak jsem se dostal k salámu a sýru. Po zralé úvaze jsem si ale řekl, že tenhle krásný večer přece nechci zničit přehnanou upřímností. Proč bych měl otci přiznávat to, co zřejmě nechce vědět? Třeba ho ty modré šaty dnes tak potěšily, že si vůbec neuvědomil, že jsme snědli něco, co jsme si vlastně ani nemohli dopřát? A čím déle jsem nad tím hloubal, tím jsem si byl jistější: Neměl o tom sebemenší tušení a já jsem ho nechtěl obtěžovat pravdou.

Když nakonec vstal, připadal jsem si v naprostém bezpečí. Vtom si spokojeně strčil ruce do kapes u kalhot a začal si pohvizdovat melodii... moje prsty okamžitě křečovitě sevřely malou koňakovou sklenku.

Tu melodii jsem znal.

Všichni ji znali.

Der Kaiser ist ein lieber Mann, er wohnet in Berlin.

S lišáckým úsměvem se ke mně otočil a vyzval mě: „Pojď, něco si zahrajeme!“

8

K mým nemnoha radostem v oné době patřilo večerní provozování hudby s otcem, pokud nás neodkladné zakázky nenutily pokračovat v práci. Virtuózně hrál na skřipky, zatímco já jsem ho doprovázel na malou tahací harmoniku. A tak jsme často v nažloutlém mihotavém světle petrolejových lamp seděli na dvou malých stoličkách uprostřed rozdělaných šatů, obleků a látek a hráli jsme, co nás právě napadlo – klasiku, pouliční odrhovačky i lidové písně. A občas, když měl otec opravdu dobrou náladu, jsme improvizovali tak dlouho, až jsme se v záplavě plynoucích not a harmonií ztratili natolik, že jsme to museli se smíchem vzdát.

Po takových večerech jsem se sám sebe ptal, co by asi našemu muzicírování řekla matka. Určitě by s potleskem požadovala přídavek a oba by nás políbila.

Jak asi vypadala?

Neexistovala žádná její fotografie a to, jak jsem si ji představoval, bylo romanticky zkreslené láskyplnými popisy mého otce. V poslední době jsem se ale stále častěji v duchu ptal, jak skutečně vypadala. Představoval jsem si ji nejen jako souhrn obdivuhodných podrobností, které mi otec neustále živě a názorně vysvětloval, jako barva jejích očí a vlasů, tvar nosu a vykrojené rty, ale také jako živou, dýchající a milující bytost. Nic jsem si nepřál více než jednou jedenkrát vidět její úsměv. V takové chvíli bych si navěky vryl do paměti, kdo byla Amelie Friedländerová, než smrt s sebou odnesla všechny vzpomínky a matku už nepřipomínalo nic jiného než otcova slova.

Přesně jako všechny ostatní příběhy, které vyprávěl pořád dokola: o svém obchodě, svých zaměstnancích, zákaznících... Připadalo mi, že znám Rigu, jako bych tam vyrůstal, ale jen otec ji skutečně viděl. Cítil bych to jinak, kdybych sám mohl vnímat svou matku a všechno to, co otec znal? Zklamalo by mě to, nebo bych tím byl nadšený?

Tehdy se ve mně probudila neukojitelná touha vytvářet si o všem vlastní představu. Chtěl jsem sám pozorovat a vědět, jak se věci skutečně mají, a nebýt závislý na popisech jiných lidí.

A zrovna ty modré šaty mi pomohly najít svou cestu.

Pouhé dva dny po jejich dodání jsem se skutečně seznámil s paní ředitelkou Lauterbachovou – a bylo to právě tak nepříjemné, jak předpověděla její dcera. Dveře do naší krejčovské dílny se rozletěly a už tam stála: útlá, malá, vzteky překypující osoba s mohutným kloboukem, který vypadal, jako by si na něm postavil hnízdo pštros. Podrážděně si stáhla z prstů kožené rukavice bez podšívky.

„Kde jsou moje šaty?“ zaprskala, ještě než ji otec stačil pozdravit.

„Co máte na mysli, milostivá paní?“ zeptal se udiveně otec.

„Šaty, Friedländere! Kde jsou?“

Otec se ke mně otočil a odpověděl: „Můj syn vám je předevčírem doručil, milostivá.“

„Nedoručil!“

„Nedoručil?“

Otec se ke mně znovu obrátil a tázavě se na mě podíval. Paní ředitelka mě naopak probodávala pohledy jako ťuhýk napichující svou kořist na trny. Cítil jsem, jak mi zničehonic hoří tváře. Navíc jsem nevýslovným úlekem přišel o hlas.

„Carle?“ zeptal se otec.

„Já... já jsem je dal vaší dceři, paní ředitelko,“ odpověděl jsem nesměle.

Otec se s úsměvem otočil: „No, pak je tedy vše jasné, milostivá! Teď se už jen musíte se slečnou dcerou...“

„Jakou dcerou?“ namítla paní ředitelka.

„Jakou dcerou?“ zopakoval zmateně otec. „Přece s vaší!“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Bože chraň!“

To už ale vytáhla kapesník a otřela si slzu, která jí stékala po tváři: „Vy nestoudníku! Já nemám žádné děti! My... naše manželství... osud nám nedopřál přivést nějaké děti na svět!“

Otec nasucho polkl. „To jsem opravdu netušil!“

„To je zřejmé!“ utrousila a zastrčila kapesník do rukávu kabátu. I přes velké zděšení jsem se podivil, že její slzy tečou i vysychají jako na povel.

Otec si mě k sobě pokynem ruky přivolal: „Cos to provedl, Carle?“

„Před vašimi domovními dveřmi byla dívka,“ vykoktal jsem.

„Jaká dívka?“ zeptala se příkře.

„Já... říkala, že vám ty šaty předá.“

Upřeně na mě zírala.

Poté se obrátila k otci.

„Chci své šaty!“

Otec mlčel.

„Tak co?“ naléhala.

Otec se napřímil a odpověděl: „Jak to vypadá, budeme muset ušít nové, paní ředitelko.“

„Nové? Dnes večer je divadelní premiéra! Co si mám vzít na sebe? Vy samozřejmě nevíte, jak to chodí ve vznešené společnost, ale kvůli vám jsem teď obětí nejhorší pohromy!“

„Jsem nevýslovně zarmoucený!“

„To mi nepomůže! Raději mi povězte, jak to chcete napravit!“

Z otcova obličeje jsem vyčetl, že ví, jak bude tento rozhovor dále probíhat. Nejdřív chlácholivě odpověděl: „Uděláme nové šaty. Krásnější než ty ztracené!“

„Za stejnou cenu, Friedländere, za stejnou cenu!“

„Jak si přejete.“

„Ukažte mi své látky!“ přikázala.

Otec se vzdálil a přinesl pár látek na výběr.

„Ne!“ odmítla. „Tyhle ne. Ty naproti!“

Ukázala do místnosti, a aniž jsem musel sledovat její prst, věděl jsem, že si vybrala to nejdražší hedvábí, které jsme používali. Když otec požadované látky přinesl, poťukala se spokojeným úsměvem na jeden z rudých štůčků.

„Tuhle!“

Otec pevně sevřel rty a vzápětí ochable přikývl: „Jak si přejete, paní ředitelko!“

„Nejspíš jste si myslel, že mě napálíte a nabídnete mi nějakou veteš, že? Ale u mě neuspějete, milý Friedländere, u mě ne!“

Otec mlčel.

S teatrálním povzdechem si znovu natáhla rukavice. „A teď mi vraťte moje peníze!“

„Milostivá?“ zeptal se zmateně otec.

„Žádné šaty, žádné peníze! A nemyslete si, že vám tu nechám jediný haléř, než dostanu nové šaty! Tak prosím, ty peníze! Snad tu nevystojím důlek!“

Otec nasucho polkl a otevřel zásuvku.

Zatímco se zoufale pokoušel najít požadovaný obnos, paní ředitelka zvědavě nahlížela přes pult do pokladny. Kolem úst jí pohrával zlomyslný úsměv, když poznala, že otec tu částku nikdy nedá dohromady.

„Obávám se, že to momentálně není možné.“

Otec zesinal.

Přikývla. „Dejte mi to, co máte!“

Paní ředitelka otevřela kabelku a nastavila mu ji. „Hergot, Friedländere, vy jste skutečně jediný žid bez peněz. Vy jste opravdu zoufalec!“

To málo, co jsme měli, zmizelo s cinkotem v její kabelce.

„Jestli jsem správně počítala, chybí ještě osmnáct marek a padesát feniků!“ shrnula nelítostně. „Ty mi dlužíte, Friedländere. Jen aby bylo jasno.“

Otec mlčel.

„Tak to bychom měli vyřešené. Kdy budou šaty hotové?“

„Myslím, že za dva týdny.“

„Ale pamatujte: nové šaty. A tato látka! Nebo dám každému v Toruni vědět, co jste za šibala, rozumíte?“

„Samozřejmě, paní ředitelko!“

Zvedla bradu a povzneseně odešla.

My jsme tam jen stáli.

A nikdo se neodvážil podívat se na toho druhého.

9

Ještě si vzpomínám, že jsem z krejčovské dílny doslova utekl. Chtěl jsem běžet za paní ředitelkou, zastavit ji a uštědřit jí facku. Říct jí z očí do očí, že otcův malíček na noze má více morální integrity než celá její rodina. Že ona je v mých očích jen někdo, kdo má chování a inteligenci dusajícího vola. Chtěl jsem za ní běžet a nakopat ji do hubeného zadku, ale je pravda, že jsem nic z toho neudělal.

Opustil jsem krejčovství, protože jsem nechtěl otcovo ponížení svou pouhou přítomností ještě zvětšovat. A zároveň jsem cítil zoufalý vztek, že někdo může takhle jednat s mužem, kterého jsem si nesmírně vážil.

A ačkoli tehdy mnozí cítili něco podobného, a dokonce i tady na východě se projevoval nesmělý politický odpor proti stávajícím poměrům, vyznačovaly se pruské společenské a politické struktury absolutní strnulostí. Velkoburžoazie, šlechta a armáda tvořily neproniknutelné kasty a trojtřídní volební právo se postaralo o to, aby se to nikdy nezměnilo. Ocelová pouta, která nedokázalo nic rozbít, snad jen srážka s kometou, kterou jsem občas toužebně přivolával. Myslel jsem na supernovu, která všechno zvíří, takže se v jejím stínu věci uspořádají ponovu, aby se zajistila spravedlnost pro každého.

Instinktivně jsem hledal Artura. Vyběhl jsem Grudziądzskou ulicí ke Starému vlněnému trhu, kde stál křivý dům koláře Burwitze. Hned vedle se nacházela jeho stále neuklizená dílna. Teď ve sněhu vypadala osaměle a opuštěně, ale v jiných ročních obdobích sem přijíždělo mnoho nádeníků a pomocných pracovníků, aby splnili zakázky svých pánů. August Burwitz požíval důvěry rolníků i velkostatkářů, ani ne tak proto, že by byl geniální řemeslník, ale proto, že byl špatný obchodník. Prodával se pod cenou a s tvrdošíjností hodnou mnohem lepší věci tvrdil, že jinak by mu obchody neběžely. Artur naopak považoval otcovy zákazníky za potměšilé a chamtivé, protože každý fenik, který ušetřili na úkor ostatních, si vykládali jako výzvu, že v budoucnosti z nich vymáčknou ještě víc. A čím byl někdo nemajetnější, tím krutěji si počínali.

Otevřel jsem dřevěné dveře do dílny a našel Artura a jeho otce Augusta u vrtání náboje na kolo. Byla to obtížná práce vyžadující dokonalé soustředění, při které Artur obsluhoval dřevěný setrvačník a August se pokoušel přesně vycentrovat kónicky vrtaný otvor a v pravém úhlu ke geometrii hotového kola ho vysoustružit do náboje. Později tam dosedne osa vozu, a jestliže do náboje nezapadne na milimetr přesně, kolo se začne buď viklat, nebo poskakovat. To by byl pro rolníky dostatečný důvod k tomu, aby požadovali vrácení peněz. To ostatně často dělali, dokonce i po dlouhé době, když se dubové náboje vytloukly častým používáním.

„CO ZASE?!“ zakřičel August s pohledem upřeným na náboj kola, kterým právě pronikal vrták.

„Počkám, až skončíte!“ zavolal jsem.

Ani bez této namáhavé práce by hlas Augusta Burwitze nebyl o moc laskavější. Pokaždé jsem se sám sebe ptal, jestli je takový hrubián po zkušenostech se svými zákazníky nebo jestli má prostě v povaze dávat každému pořád jasně najevo, že s ním nejsou žádné žerty. Podobně jako Artur měl postavu nahánějící strach, mohutné paže a nelítostné modré oči. Zdálo se, že mu nikdy není chladno, protože i v zimě nosil jen košili s dlouhým rukávem a tenkou pracovní vestu. Kdyby někdo tipoval jeho věk, odhadl by ho na šedesát let – přitom nedávno oslavil čtyřicátiny. Vypadalo to, jako kdyby v něm život hořel rychleji než v jiných lidech, ale i když to zřejmě znamenalo předčasnou smrt, počínal si tady a teď trestuhodně nespoutaně a nezřízeně. Určitě bylo lepší nezkřížit mu cestu.

Půl hodiny jsem tam stál tiše jako myška a cítil, jak mi od nohou stoupá do celého těla lezavý chlad, až jsem nakonec jektal zuby. Potom konečně August vytáhl vrták z náboje a zkontroloval otvor, jestli mu neunikla nějaká nedokonalost. Artur pustil setrvačník.

Společně jsme opustili dílnu a vyšli ven. Tam jsem mu popsal, co se stalo, ale místo aby mi Artur poskytl trochu útěchy a povzbuzení, nepokrytě se bavil skutečností, že jsem se nechal nějakou holkou takhle napálit. Chvíli trvalo, než mu konečně z obličeje zmizel jízlivý úsměšek.

„A co teď?“ zeptal se.

„Musím najít tu dívku!“ odpověděl jsem.

„Tak to ti přeji hodně štěstí. Toruň má kolem 50 000 obyvatel. A co když vůbec nebyla zdejší? Klidně mohla být z Podgórze. Nebo z Chełmżi. To tě čeká dlouhé hledání!“

„Myslel jsem, jestli tě třeba něco nenapadne?“

Artur pokrčil rameny. „Já bych začal v Gerberstraße.“

„U té čarodějnice Lauterbachové? Tam mě už nedostaneš ani párem volů.“

„No tak možná projít všechna nádraží. Nebo tramvaje.“

„Pořád ještě prodáváš noviny?“

„To si piš.“

„Můžeš mít pro mě oči na stopkách?“

Artur svraštil čelo. „To se mám každý hezký holky vyptávat, jestli tě náhodou nepřevezla?“

Povzdechl jsem si, protože mi pomalu došlo, jak je celá situace zpropadená. Kdybych alespoň znal jméno! Takhle je ale celá akce odsouzená k zániku dřív, než vůbec začne.

„Zapomeň na šaty!“ ozval se Artur a trochu ztišil hlas. „Právě jsem dostal zajímavý nápad a chtěl bych vědět, co mu říkáš.“

„Arture! Táta a já jsme ve velkém průšvihu!“

„A chceš se z něj zase dostat, nebo ne?“

„No jistě, že chci!“

Artur spokojeně přikývl. „Tak poslouchej.“

Čím déle jsem naslouchal, tím zoufaleji jsem na něho zíral.

Artur naopak překypoval nezdolnou energií. Ať už mi z obličeje vyčetl cokoli, patrně mu to připadalo jako jasné potvrzení jeho vlastního génia, protože když konečně zmlkl, vrhl na mě triumfální pohled.

„Tak co tomu teď říkáš?“

Váhal jsem s odpovědí.

„Narovinu?“

„No jistě že narovinu!“

Přikývl jsem a odhodlaně prohlásil: „Ty nemáš všech pět pohromadě!“

10

Arturův geniální obchodní nápad byl nepochybně především jedním: jízdenkou první třídy do vězení. Ve srovnání s Arturem jsem byl bázlivý člověk, přičemž na obhajobu své cti musím říct, že ve srovnání s Arturem každý člověk působil bojácným dojmem, protože on prostě a jednoduše neznal strach ani pochybnosti, když už si jednou vzal něco hlavy. Přesto, nebo právě proto jsem mu často důvěřoval a opravdu jsem s ním nikdy nedopadl špatně.

Teď se však věci měly jinak. Věděl jsem, že existuje-li na této planetě člověk, který by v této záležitosti skutečně obstál, pak je to Artur. Přesto mi jeho plán zkrátka připadal příliš ztřeštěný, než aby si jen na okamžik mohl pohrávat s myšlenkou, že se dá uskutečnit. Přijatelný a snesitelný výsledek bombardování toruňských kasáren se pro mě stal ve vlastním smyslu tohoto slova dostatečným varovným výstřelem, abychom to se svým štěstím nepřeháněli. Zároveň jsem tušil, že veškeré úpěnlivé zapřísahání vyzní naprázdno. Artur se už rozhodl a nikdo ho nedokáže zastavit. Ani já.

Prozatím jsem se vydal hledat tu dívku.

Následující dny jsem strávil každou volnou minutu v toruňských ulicích a poohlížel se po ní. Byl jsem si poměrně jistý, že kdyby bydlela na Chełmińském předměstí nebo v Mokre, nejspíš bych ji znal. Proto jsem se nejdřív omezil na historickou část města, Jakubské předměstí, a dokonce na Bydhošťské předměstí s jeho šachovnicovým uspořádáním domů, ačkoli tam bydleli hlavně vojáci, takže jsem si musel přiznat, že hledat mladou dívku právě tady může opravdu jen mimořádný zoufalec.

Zpočátku jsem sebou škubl při pohledu na každou osobu ženského pohlaví, která se té dívce alespoň vzdáleně podobala. Vykročil jsem jí vstříc, vnitřně odhodlaný uchopit ji za paži a triumfálně jí vynadat, ale pokaždé jsem vzápětí viděl, že to není ta, kterou hledám. Rozmrzele jsem se odvrátil a v duchu si představoval, jak výmluvně ji budu pranýřovat, takže mi pak celá schlíplá šaty vrátí a poprosí o odpuštění.

Čím déle jsem však po ní pátral, tím více ve mně sílilo tušení, že nepochází z Toruně. Provedla snad tu svou malou šarádu, protože si byla jistá, že zanedlouho se i se šaty vypaří jako pára nad hrncem? Nebylo dokonce velmi pravděpodobné, že se právě tak zachovala? Copak by se opravdu vystavovala riziku, že ji najdu a obviním z krádeže?

Tak jsem se začal soustředit na železniční stanice, především na městské a hlavní nádraží. Stanice Mokre, Severní a Školní ulici jsem po prvních návštěvách vyloučil, protože zde byl tak malý provoz, že jsem měl pocit, že mě tady v nestřežené chvíli uchvátí a odvlečou vlci z nedaleké ruské části Polska.

Každý den jsem se potuloval kolem městského nádraží, několikrát jsem prošel i velké železniční mosty vedoucí k hlavnímu nádraží. Viděl jsem mnoho cestujících a obchodníků přijíždějících Východní dráhou z Berlína, ale dívku jsem neobjevil. A tak jsem s každým dalším dnem ztrácel naději. Nakonec moje deprese dosáhla svého pomyslného dna, když mě uniformovaný nádražní zřízenec vyhnal ze vstupní haly, protože mě pokládal za vagabunda.

Deprimovaně jsem zamířil domů.

Bylo mi jasné, že tu dívku nikdy nenajdu.

S rukama zabořenýma hluboko do kapes kalhot jsem ztěžka kráčel přes Novoměstské náměstí kolem kostela a vrhal apatické pohledy na obchody, ve kterých nikdy nebudu moct nakupovat. Teď už to byl téměř týden, co jsem přišel o ty šaty. Celou dobu jsem se sám sebe ptal, jak bych to zase mohl napravit. Otec nechtěl o tom všem ani slyšet a tvrdil, že to není moje vina, že mě podvedli. Zdůraznil, že zrovna včera dostal velmi pěknou novou zakázku na hulánskou uniformu, která bude opravdu výnosná. To pro mě sice nebyla útěcha, ale začínal jsem se s tím smiřovat.

A potom jsem objevil ten nový obchod.

Byl jsem si jistý, že před několika dny, když jsem tudy procházel naposledy, ještě neexistoval, ale teď tu byl. Jako by se vynořil z nicoty. Velmi malý a nenápadný, jako by se sám chtěl skrýt před všemi těmi nádhernými fasádami a náměstím. Pravděpodobně mě lákal tím, že působil tak skromným dojmem, ale nejspíš jsem koutkem oka zahlédl čerstvý, zbrusu nový nápis namalovaný na fasádě nad vchodem: Ateliér Lemmle.

Zvědavě jsem se přišoural k výloze. Už po prvním pohledu dovnitř jsem se cítil tak, jako bych sám sobě otevřel dveře do světa, jehož součástí jsem se chtěl navždy stát.

Stál jsem před výkladní skříní fotografa.

Prvního v Toruni.

Prvního v mém životě.

Ve vitríně pokryté černým sametem visely jen tři snímky. Vážené obličeje, ten s důstojným, ten se skeptickým pohledem, lidé ve svých nejlepších šatech. Nikdo, koho bych znal, nikdo, kdo by se vzhledově vymykal, nebo byl dokonce slavný. Právě tahle okolnost mě ale nevýslovně fascinovala, protože v té chvíli jsem si uvědomil, že existuje něco, co dokáže zastavit čas. Bylo úplně jedno, co se s těmi lidmi stane – na těch fotografiích byli navždy mladí. A až se jednoho dne, staří a neduživí, podívají na své vlastní snímky, vždy se rozpomenou na ty, jimiž kdysi byli. Dokonce i po smrti tady pořád ještě budou. Bude se na ně vzpomínat a někdo řekne: Podívej, to je tvůj otec, tvůj dědeček, tvůj pradědeček.

Tvoje matka.

Ano, tak to bylo.

Mohl bych říct: Podívej, to je moje matka! Takhle vypadala. Držel bych její fotografii v rukou a mohl říct: Ahoj mami, vidíš mě? Protože já tebe vidím!

11

Už nevím, jak dlouho jsem stál před tou výlohou, ale když jsem pak opět vzhlédl, byla už tma, plynové lucerny nořily ulice do měkkého světla a prsty u nohy jsem cítil tak, jako by se mi měly při sebemenším pohybu ulomit.

Fotografie nebyla v roce 1910 samozřejmě už žádná novinka, ale tady v Zálabí, tedy v oblastech východně od Labe, na které především Berlín shlížel spatra, jako bychom byli části německé koloniální říše, bránila tradice pokroku a nové vymoženosti se prosazovaly obtížněji než v jiných lokalitách. Tato skepse prostě ovlivnila každého, a tak jsem sice o fotografování slyšel, ale otec ani nikdo jiný v mém bezprostředním okolí se fotografovat nenechal. Za svůj skoro už čtrnáctiletý život jsem znal jen to, co mě obklopovalo: krejčovskou dílnu, školu a Toruň. A mohl by snad existovat výstižnější symbol mého světa než pevnostní komplex rodného města s mohutnými hradbami, které ho oddělovaly od všeho ostatního?

Ani portrét císaře ve třídě nebyla fotografie, nýbrž jen malba. A tak mě setkání s ateliérem Lemmle zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Během jediného okamžiku mě postrčil do moderního světa.

Když jsem se vrátil do krejčovské dílny, podíval se na mě otec s mnoha špendlíky v ústech, takže jsem si pomyslel: Kdybych teď měl nějaký fotoaparát, mohl bych ten výjev navždy zachytit! A později, až dospěji a třeba budu mít rodinu, bych svým dětem ukázal fotografie a řekl jim, že právě tohle byl den, který můj život navždy změnil.

„V kušini štojí jídlo!“ připomněl mi otec vyčítavě, protože jsem přišel domů velmi pozdě.

„Nemám hlad!“ odpověděl jsem v povznesené náladě.

„Nemáš šlad?“

„Ne.“

Vyndal jsem mu špendlíky z úst, odložil je stranou a usmál se. „Zahrajeme si?“

Otec svraštil čelo, ale když mě viděl tak dobře naladěného, rozjařilo to i jeho. Sbalil hrubý střih hulánské uniformy.

„Stalo se něco?“ zeptal se zvědavě.

„Ne,“ zalhal jsem s úsměvem a připravil naše stoličky. „Chci si jen zahrát!“

„Co budeme hrát?“

Pokrčil jsem rameny. „Můžeme něco vymyslet!“

Přikývl.

A tak jsme začali hrát a celý večer improvizovali.

Tři dny jsem se vznášel v oblacích.

Ve škole jsem nedokázal sledovat výuku. Potají jsem pozoroval spolužáky, abych si je pak v určitých okamžicích v duchu vyfotil. Ke své velké lítosti jsem musel nechat všechny tyhle obrazy zase plynout a utěšoval jsem se novými, které se mi později znovu vypařily z paměti. Jak nádherné musí být, všechno fotografovat a zachytit to pro potomky! Konzervovat okamžiky utrpení, radosti, vzteku, krásy nebo změny poměrů, aby se ještě daly ukázat budoucím generacím. Fotografie znamenala vidět svět takový, jaký byl. A čím déle jsem se oddával svým divokým fantaziím, tím větší jsem pociťoval přání všechno vidět a zachytit.

Chtěl jsem se stát okem světa!

Jak to jenom bylo možné, chodil jsem na Novoměstské náměstí a lelkoval jsem kolem ateliéru, aniž jsem věděl, co tam vlastně pohledávám. Občas jsem pozoroval, jak elegantní pán nebo nějaká dvojice vešli dovnitř, a ptal se sám sebe, co se tam asi teď děje. Co vlastně takový fotograf dělá? Jak vzniká fotografie? Jak dlouho trvá, než ji člověk drží v rukou? A kolik něco takového stojí? Kdybych si dodal odvahy a zeptal se, určitě bych se dočkal odpovědi, ale já jsem si nevěřil. A tak jsem se potuloval v bezprostředním okolí ateliéru a pořád postával před výlohou a zíral dovnitř.

Když jsem čtvrtý den po svém objevu přišel ze školy a už ve dveřích jsem chtěl zavolat na otce, že bych si ještě rád zašel do města, našel jsem ho s nějakým mladým mužem, který stál na stoličce a prohlížel se v zrcadle, zatímco otec prováděl poslední úpravy na jeho uniformě. Ačkoli jsem opravdu nebyl příznivcem armády, obdivoval jsem nádherný tmavomodrý odstín látky se žlutočerveným gardovým prýmkem, zlatorudými epoletami poručíka a zlatými knoflíky eskadrony. K tomu ještě patřila tmavomodrá, červeně lemovaná polní čepice. Přede mnou stál hulánský důstojník a všechno na něm prozrazovalo, že je na to náležitě hrdý.

„Carle, teď tě tady potřebuji!“ přikázal otec.

Spěšně jsem k němu přistoupil a pomáhal při vyznačování změn.

„Moc vám to sluší!“ poznamenal jsem přátelsky.

Muž na stoličce, který byl nanejvýš o pár let starší než já, na mě shlédl a povýšeně se usmál: „Já to vím, chlapče.“

„Víš, kdo je ten pán?“ zeptal se otec.

Zavrtěl jsem hlavou.

„To je Falk Boysen. Syn Wilhelma Boysena.“

Každý v Toruni věděl, kdo je Wilhelm Boysen. Byl to široko daleko nejbohatší a nejmocnější velkostatkář, ačkoli nezastával žádný politický úřad.

„Je mi velkou ctí!“ odpověděl jsem povinně a vysloužil si další arogantní úsměv.

„Udělej to hodně přiléhavé!“ přikázal Boysen. „Chci, aby to dělalo co nejlepší dojem!“

„Jak poroučíte, pane!“

„I jako poručík v záloze reprezentuji Prusko a císaře!“

„Samozřejmě!“

„A nechci žádnou fušerskou práci, krejčí!“

„Spolehněte se!“

Pohrdavě na něho shlédl. „Nejsem žádná pokoutní trhovkyně. Nedělejte se mnou žádné cavyky. Jasné?“

Otec nasucho polkl a přikývl. „Samozřejmě!“

Falk Boysen se pak zase věnoval svému obrazu v zrcadle. Z jeho mimiky bylo zřetelně patrné, že to, co vidí, se mu opravdu líbí. Otec na mě vrhl varovný pohled, což nejspíš znamenalo, že se mám zdržet jakéhokoliv vyjadřování svého názoru, i kdyby to bylo jen povytažené obočí. Poté vzal znovu míry, zkontroloval pasovku a šířku lemu a nakonec látku uhladil.

„Co myslíte, pane?“ zeptal se otec.

Boysen se prohlédl v zrcadle a přikývl: „Výborně! Doufejme, že to právě takhle dopadne.“

„Buďte bez obav. Bude to nejkrásnější hulánská uniforma, jaká dosud vyšla z této krejčovské dílny!“

Boysen sestoupil ze stoličky a uchýlil se za paraván, aby se převlékl.

„Krejčí?“ zvolal.

„Ano, pane?“

„To jsou tvoje housle?“

„Ano, pane!“

Chvíli jsme slyšeli jen šustění. Pak Boysen vyšel zpoza paravánu a držel v ruce otcovy skřipky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stíny světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.