Přeložila Jana Vlčková

THE DOWNSTAIRS NEIGHBOR

Helen Cooper

Copyright © Helen Cooper, 2021

The right of Helen Cooper to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means without the prior written permission of the publisher, nor be otherwise circulated in any form of binding or cover other than that in which it is published and without a similar condition being imposed on the subsequent purchaser.

Cover design © Christopher Lin, 2021

Translation © Jana Vlčková, 2021

ISBN 978-80-249-4653-5

Pro mámu a tátu

Prolog

Připadá mi zvláštní – a nevhodné – postávat v jejím pokoji, když není doma. Zpod nakvap odhozené přikrývky vykukuje pomačkané prostěradlo. Náramek z kočičího zlata, dárek ode mě, se choulí úplně vzadu na nočním stolku. Kde jsou ty časy, kdy ho ani nesundala ze zápěstí! V tomhle světle vypadá lacině jako ubohá tretka pro děti. Propadám se hanbou.

Otáčím se na místě a očima těkám po fotografiích a nábytku. Zdá se mi, že je vidím poprvé, a neumím říct, co vlastně hledám. Místnost mi náhle připadá cizí. Uzavřená. Vzpomínám si, že kdysi mezi mým a jejím výsostným územím neexistovaly žádné hranice.

Nemělo by to být mezi dětmi a rodiči normální?

S pocitem viny vytáhnu zásuvku nočního stolku a spatřím černý kartáč na vlasy, krabičku léků proti bolesti a starý časopis. Přejdu ke skříni a prsty sklouznu po šatech a slušivých sukních, které už nikdy neobleče. Přičichnu k měkkým látkám, v nichž uvízla její vůně jako vzpomínka.

Zrovna když se chystám odejít, cosi na dně skříně upoutá moji pozornost. Chomáč světle modré látky nacpaný do zadního rohu. Natáhnu se po něm, zvednu ho, ale když zjistím, co držím v ruce, leknu se tak, že jej vyděšeně odhodím. Narazí do zrcadla a spadne na podlahu. Zase to uvidím: zaschlou velkou tmavě červenou skvrnu na předním dílu trička.

Jsem jako v mrákotách. Srdce mi buší. Rozprostřu tričko na koberci a zírám na zaschlou krev. Přejedu po ní konečky prstů.

A právě v ten okamžik si uvědomím, že musím něco udělat. To byl ten moment, kdy se dalo všechno do pohybu.

ČÁST PRVNÍ

1

Emma

Kdyby nebylo hlučného křečka a tří bezesných nocí, možná by se Emma do komory pod schody ani nepodívala a nejspíš by nezaslechla vystrašený hlas přicházející seshora.

Tak především – co ji to napadlo pořídit si křečka? Hlodavci jsou pro osmileté děti, které loudí na rodičích nějaké zvířátko, a ne pro zlomené třicátnice s modrými vlasy. Skutečně se domnívala, že jí tenhle sněhobílý tvoreček s očima tmavýma jako korálky přinese útěchu? Přes den spal zavrtaný v doupěti z rozcupovaného papíru, ale sotva si Emma šla lehnout, ožil, rachotil ve svém běhacím kolotoči a zaplavoval její malý byt nepolevujícím hlukem.

Vytvářel podivný soundtrack k jejím myšlenkám. Valil se kolem ní stále dokola. Včera v noci přenesla klec do obývacího pokoje a vrátila se do postele, přesto jí křeččí jogging nedal pokoj. Přestěhovala ho do kuchyně. Pořád ho slyšela. Proto se Gilbertovým novým domovem stala ponurá komora pod schody, kde mu dělaly společnost ohmatané knížky o designu a neprodané staré značkové klobouky.

Bylo šest večer – doba, kdy se její noční tyran chystal na snídani. Emminým kvartýrem se počínalo rozléhat všelijaké cvakání a šumění, jak se byt začínal vytápět a chystat se na noc. Na polovinu března bylo chladno. Zima se odmítala vzdát, a tak Emma zatáhla závěsy, a i na své poměry se nadmíru brzy převlékla do pyžama. Zrovna sypala Gilbertovi do misky slunečnicová semínka, když se ozval hlas, ze kterého jí stydla krev v žilách. Byl tak jasný a zdál se tak blízko, jako by byl v komoře spolu s ní, jako by se z Gilberta stal břichomluvec.

„Kde jsi?“ zeptal se hlas.

Emma se mimoděk napřímila a praštila se o zkosený strop. Tenhle kultivovaný hlas znala – znala jej mnohem lépe než jeho majitelku, Steph Harlowovou, sousedku seshora. Steph a její rodině patřila dvě horní patra přestavěného georgiánského domu. Emma si pronajala malý byteček v přízemí se vstupními dveřmi vmáčknutými do kouta společné chodby. Byl tu i suterénní byt, v němž bydleli manželé Chris a Vicky, ale ti měli samostatný vchod a Emma se s nimi moc často nevídala, ani je neslyšela. Zato si nepříjemně často bývala vědoma života nad sebou. Slýchala kroky a splachování toalety a po ránu zvýšené hlasy: FREYO, už musíme jít, zlato! MAMI, kam jsi dala všechny moje věci? A teď jako by jí Steph ječela rovnou do ucha. Nejspíš zafungovalo nějaké pravidlo akustiky a násobilo zvuk přenášený mezi dvěma byty a do téhle kóje.

„Proč máš vypnutý telefon?“ čertila se Steph. „Začínám mít strach, Freyo. Zavolej mi hned, jak si poslechneš tuhle zprávu.“

Tak tohle Emma dobře chápala. Věděla, jak se člověku svírá břicho, když se nemůže s někým spojit. Představila si Steph s mobilem přitisknutým k uchu a se svěšenou hlavou. Melírované vlasy jí padají do čela a druhou rukou si nepřítomně uhlazuje kostým v barvě holubičí šedi. Takovou ji Emma zná, s takovou se občas potká na společné chodbě – pohrouženou do prohlížení došlé pošty anebo do čtení esemesky. Sotva zaregistruje, že není sama, okamžitě se probere z transu a nasadí vřelý úsměv. Pochválí Emmě nejnovější experiment s vlasy a neopomene se zmínit, jak báječně ladí s ručně vyrobenými náušnicemi a botami ze secondhandu. Zvolá něco jako: Nikdy by mě nenapadlo tohle zkombinovat!

Na to Emma zablekotá: Vy ani nemusíte. Od hlavy až k patě jste přímo ztělesněním klasické elegance!

Což je zcela nepopiratelně pravda a opravdu je co závidět. Steph nepotřebuje hromadu doplňků, aby uspěla – bohatě vystačí se svou výškou, nápadnými lícními kostmi a vznešeným dojmem, který se kolem ní vznáší. Ale Steph mávne nad každým komplimentem rukou a pospíchá do práce, anebo naopak za rodinou dřív, než s ní Emma stačí navázat skutečný rozhovor. Zbyde jí jen závan parfému v prázdné chodbě a přetrvávající zvědavost. Co je zač ta žena, se kterou téměř deset měsíců sdílí vstupní dveře? Netušila, čím si Steph vydělává na živobytí, ale předpokládala, že je úspěšná. Neměla ponětí, kolik je jí let, ale odhadovala, že nanejvýš čtyřicet. Zajímalo by ji, jestli je čtyřicítka bod zlomu, kdy člověk přestane dělat bláznivé věci jako kupovat si asociální křečky, anebo všeobecně působit chaos ve vlastním životě.

Steph ztichla. Zatuchlým vzduchem se neslo tiché dunění. Emma si představila, jak její sousedka nervózně přechází sem a tam a tepe podlahu podpatky drahých bot. Natáhla ruku a dotkla se nízkého stropu, jako by mohla ucítit vibrace. Trhla sebou, když se hlas Steph ozval znovu: „Paule, zvedni to! Ozvala se ti Freya?“

Nyní jí před očima vytanula představa Paula Harlowa. Vysoký, atletické postavy, tak pětapadesát let. Vlasy barvy písku má o odstín tmavší, než je smetanový melír jeho manželky a téměř bílý culík jeho dcery. Často se prohnal kolem Emmy, když si oba šli po ránu zaběhat k Temži, a jeho mohutná sluchátka způsobila, že jeho vážný a odhodlaný obličej vypadal jako sevřený v kleštích. Krátce jí kývl na pozdrav, když přibíhal z druhé strany, a Emma se přinutila narovnat a snažila se nevypadat tak vyčerpaně, jak se cítila.

Potom je tu Freya. Puberťačka, která se zjevně nevrátila ve stanovený čas, čímž narušila rodinnou rutinu, odehrávající se každý večer. Freya se dala zahlédnout jedině v letu. Nohy měla jako gazela a buď doháněla autobus, anebo klusala s otcem po břehu řeky a vždycky v pohodě strčila Emmu do kapsy. Energií přímo sršela. Na hlavě jí poskakoval platinový culík a jiskřilo na něm slunce, na zádech zase batoh značky Fred Perry. Emma vždy spolehlivě poznala, kdy se řítí nahoru či dolů po schodech. Brala je po dvou anebo přískokem, a jeden z rodičů za ní ironicky volal: „Neobtěžuj se, Freyo, já ty tašky všechny odtahám…“

Emma musela přiznat, že vždycky nenápadně vykoukne z okna, když Harlowovi odjíždějí nebo přijíždějí. Začala si všímat různých kombinací, v nichž odcházejí nebo přicházejí domů: Freya–Paul, Steph–Freya, Paul–Steph – anebo všichni tři najednou. S nákupními taškami či bez nich, popřípadě s jídlem přineseným z restaurace (páteční odměna), anebo čerstvým chlebem, který provoní celou budovu.

Jasně, je to tak – Emma se nemá čím zabavit. Kdysi rušné dny náhle zívají prázdnotou, zato Harlowovi, jak se zdá, nevědí, co radostí dělat dřív.

Proto teď cítí tep až v uších? Proto dychtivě lapá každé rozčilené slovo své sousedky? Zašustil papír a Gilbert vystrčil růžový nos ze svého hnízda, jako by se probudil a také ucítil napětí, vznášející se ve vzduchu. Emmu napadlo, jestli by neměla doběhnout nahoru a nabídnout pomoc. Tváře jí hořely, když si představovala, jak vysvětluje, že se zrovna krčila v komoře pod schody, když náhodou zaslechla, jak Steph telefonuje.

Přitáhla si župan blíž k tělu. Kroky slábly a ozvalo se tiché zadunění, jako by Steph přešla na druhou stranu bytu a zavřela dveře.

2

Steph

Po každé z dlouhých směn na letišti Heathrow na Steph ulpěla specifická vůně salonku pro cestující z první třídy. Někdy to byl parfém některého ze zdvořilých a zajímavých cestujících anebo vanilková vůně drahého krému na opalování. Během náročnějších dnů uvízly v jejím kostýmu stopy potu anebo šampaňským prosycený dech arogantního cestujícího, který se postavil příliš blízko. Dnes byl salonek narvaný netrpělivými VIP cestujícími a Steph, coby manažerka, cítila povinnost převzít za ně odpovědnost. Její profesionální úsměv dostával trhliny, když spolu s whisky a tmavým espressem roznášela informace o zpožděném letu. Cestou domů uvízla v dopravní zácpě a zdálo se jí, že make-up klouže z její tváře jako roztavená maska. Hlava jí pukala bolestí.

A pak zjistí, že Freya není doma.

Steph si byla jistá, že dcera neříkala nic o tom, že by šla za kamarády. Dnes nemá volejbal ani atletický kroužek. Znala rozvrh své dcery tak dobře jako svůj vlastní a prosila ji, aby jí vždycky hlásila, kde právě je. Nedávno se na tom dohodly. Steph (teoreticky) přestane být přespříliš starostlivá matka, když jí Freya slíbí poslat alespoň esemesku pokaždé, když se někde zdrží. Je jí sedmnáct. Překypuje energií a cvičí s ní hormony. Už to není malá holčička, která při sportovních soutěžích, kterých se účastní, hledá mezi diváky tváře svých rodičů, aby se pak doma na pohovce vklínila mezi ně a usrkávala po lžičkách horkou čokoládu, připravenou podle Stephina „tajného receptu“. Teď si Steph musí připomínat, že má nechat svou dceru dýchat a žít.

Nepřehání to trochu? Copak je tak neobvyklé, aby si vypnula mobil? Znovu se podívala na hodiny. Za deset minut půl sedmé. Nedokázala přestat se psaním zpráv a rozčilení mařilo její pokusy zůstat nad věcí. Odpověz mi, Freyo… Pomalu se nadechla a zadržela vzduch v plicích. Když se v práci potřebovala uklidnit, postavila se k obrovskému oknu a sledovala startující letadla. Stoupala k obloze a nějakým zázrakem s sebou odnášela její frustraci, zatímco ona zůstávala dole a pod nohama měla pevnou zem.

Přešla k vysokému oknu v obývacím pokoji a kochala se poklidnou vyhlídkou. Slunce na obzoru zalévalo panorama města jemnou růžovou září. Hleděla na siluetu střech a rozsvěcující se okna, jak se lidé vraceli do svých domovů. Pohled na známou výseč čtvrti Kingston upon Thames, hovící si na rozhraní zimy a jara, ji na chvilku uklidnil. Ale jak se nakláněla, aby viděla na ulici, dychtivá zahlédnout nabručenou Freyu, jak pospíchá domů s tím, že jí nejel autobus a vybil se jí mobil, sevřel se jí žaludek. Zvedl se vítr a rachotil dvěma řadami stromů lemujících ulici. Za několik týdnů budou překypovat barvami, ale teď vypadají jako kostlivci.

Ani Paul nezvedal telefon. Poslední dobou chodí cvičit místo třikrát v týdnu čtyřikrát. Pomáhá mu to zbavit se napětí z práce v kanceláři. V tomhle je jako Freya. Je jako dítě, které potřebuje utahat, úplně si vybít baterky, a teprve tehdy vydrží být v klidu. Ačkoliv Steph nebyla tak sportovně založená jako její manžel a dcera, chápala Paulovu potřebu nebýt jen přikován k pracovnímu stolu. Ona byla při práci pořád v pohybu a snažila se vzbuzovat dojem, že všechno běží hladce, přestože neustále řešila dodávky vína, nedostatek personálu a krize spojené s cateringovými službami.

V tomhle bodě uzavřela dohodu sama se sebou a se svým splašeným srdcem. Převlékne se, nalije si drink, nakrájí zeleninu, a jestli se Freya do té doby neukáže nebo neozve, začne obvolávat její kamarádky.

Vítr lomcoval okenními rámy a skučel nad střechou přestavěného podkroví, které někdy v žertu nazývali „střešním apartmá“. Steph honem zatáhla všechny závěsy a krátce čerpala útěchu z měkké těžké látky milosrdně halící tmavnoucí sklo. V kuchyni steaky, vytažené ráno z mrazničky, vytvářely krvavé loužičky na jídelním pultu. Na hodinách na troubě blikaly číslice. 18:50. Steph se napila vína a vytáhla z chladničky chřest a zelenou papriku. Potom porušila vlastní dohodu. Položila zeleninu na pracovní desku, ale nenakrájela ji. Místo toho se natáhla po telefonu a pustila se do vytáčení.

Jako první samozřejmě zvolila Jess, i když telefonovat nejlepší kamarádce zřejmě nic podstatného nepřinese. Naopak to může být pořádná dřina. Jess je úplně jiná než Freya, je mnohem nezodpovědnější, a kdykoliv se s ní Steph pokoušela mluvit, mívala dojem, že každé z nich jde o něco jiného. Steph vyťukala číslo pevné linky, připravená jít rovnou k věci. Sluchátko zvedl Jessin otec a vyštěkl: „McKENZIE!“ Zdálo se, že je zklamaný, že mu nevolá klient, který se mu měl ozvat, a předal telefon dceři s připomínkou, aby mu dlouho neblokovala linku.

Steph si připadala, jako když mluví s ozvěnou. Jess opakovala poslední dvě slova z každé věty, kterou Steph pronesla, a obohatila je o stoupavou intonaci.

„Není doma?“

„Se neozvala?“

„Vypnutý mobil?“

Nakonec se dozvěděla, že dnes neměly žádnou společnou hodinu, a tak Jess Freyu od rána neviděla. Chodí spolu jen na jeden povinný předmět, ekonomiku, a to v pondělí a ve středu. Dnes je čtvrtek, a to znamená, že Freya měla psychologii a tělocvik.

Jess zkontrolovala Snapchat. Freya se naposledy přihlásila v devět hodin sedmnáct minut dopoledne: Ani nevím, z čeho mám být víc vedle… Jestli z předem neohlášeného testu nebo jasně zeleného proteinového koktejlu, který mi vybouchl v batohu.

„Celý den má vypnuté sledování,“ dodala Jess, jako by Steph věděla, jak Snapchat funguje.

„Opravdu?“ zbystřila Steph. „Co to znamená?“

„Poslední dobou si to vypínáme všichni. Dám vám vědět, jestli se přihlásí.“

„Ano, ano, buď tak hodná, prosím.“ Steph ukončila hovor a pustila se do dalšího. Žádná z Freyiných kamarádek o ní neslyšela, alespoň ne z těch, na které měla Steph číslo. Nikdo si nevzpomínal, že by odcházela ze školy, ale Zadie, spoluhráčka z volejbalu, se nechala slyšet, že často spěchala na autobus ve tři čtvrtě na čtyři, aby se nemusela mačkat v tom, co jede ve čtyři hodiny a pět minut a bývá natřískaný.

Kam by Freya šla bez některé z kamarádek? Teď by se Steph spokojila i se stručným: Návrat v 8. Ani by ji nenaštvalo, kdyby na konci chyběl křížek, značící pusu. Steph zakončila každou zprávu frází Mám tě ráda! nebo Miluju tě!, ale dcera jí poslední dobou vyznání lásky neoplácela. Dospívala a bylo to v mnoha směrech těžké, dokonce i v takových, kde by to Steph nikdy nečekala.

Nakonec zatelefonovala do školy a vyčítala si, že to neudělala dřív. Snad tam ještě někdo bude. Pracovník ostrahy vyloudil všechny klasické chápavé zvuky a pak se pokusil dohnat odcházející sekretářku. Uspěl. Steph ji přemluvila, aby se vrátila do kanceláře a prověřila, zda se Freya zúčastnila všech plánovaných hodin. Ukázalo se, že se na vyučování dostavila. Steph se rozplývala v dících a s vděčností to až přeháněla, ale když zavěsila, náhle nevěděla, jestli má být v klidu nebo ne. Zírala na svůj osvědčený Rodinný kalendář + organizér (kvůli kterému se jí Freya často posmívala), jako by se v něm mohlo skrývat něco navíc kromě toho, co už dávno ví: Freya autoškola (poledne) a Paul posilovna. Freya pod zápis načmárala obrázek Mini Cooperu – což byla další narážka na vytoužené autíčko. Steph ho začínala také kreslit – do rohů bankovek, které dávala dceři na cvičné jízdy. Dávala jí tím najevo, že když bude mít štěstí, přání se jí splní a dostane ho k osmnáctým narozeninám.

Třeba se něco dozví od učitele autoškoly. Freya se před ním mohla zmínit o tom, kam má po škole namířeno. A Chris bydlí v suterénním bytě o dvě patra níž. Steph vzpomínala, jak se k nim před rokem a kousek s manželkou nastěhovali. Tehdy je napůl žertem přivítala s tím, že mít v domě instruktora autoškoly se bude hodit, až se dcera začne sápat po volantu. Když Freya dovršila sedmnáctý rok, spolu s Paulem cítila jako svou povinnost svěřit dceru do Chrisovy péče. Tou dobou si už stačil vybudovat solidní pověst, protože naučil řídit několik dětí ze sousedství.

Ale poslední dobou to mezi nimi skřípalo. Steph se mimoděk přikrčila, když si vzpomněla na poslední rozhovor, který s Chrisem vedla. Stačilo si představit, že ho bude žádat o pomoc, a začala se ozývat někdejší plachost a sklon vyhýbat se společenským kontaktům, s nimiž roky bojovala. Dopila víno a napřímila se v ramenou. Nějaký trapný moment snadno přežije, jen když jí pomůže vystopovat Freyu.

Natáhla se pro první kabát, který jí přišel pod ruku, a oblékla si ho. Ukázalo se, že je to Paulův nepromokavý plášť. Zamkla dveře bytu a seběhla po schodech. Dole v hale zůstala stát. Po pravici měla dveře Emmina bytu a před sebou ty vstupní. Opět ji přemohla nervozita. Kamenná dlažba zapříčinila, že tu byla pořád zima. Stoupla si na dlaždici, která se roky viklá. Důvěrně známým způsobem se naklonila pod její botou a přinesla jí tím zvláštní útěchu. Steph se vzpamatovala a vyšla z domu.

Ulicí se vznášela vůně večeře připravované za tucty rozsvícených oken, zahalených závěsy. Prošla brankou z tepaného železa, chránící Chrisův a Vickyin oddělený vchod. Vchod pro služebnictvo, podotkl uštěpačně Chris, když se poprvé setkali. Zrovna snášel matrace po úzkém schodišti. Nyní se zdálo, že je pod nimi větší temno než všude okolo, jako by tma natekla na mrňavý dlážděný dvoreček před suterénními dveřmi. Trochu tu byly cítit páchnoucí kanály, nad čímž by náročnější obyvatelé ulice povytáhli obočí.

Steph stiskla tlačítko, zvonek se rozdrnčel, a zatímco čekala, doléhala k ní tlumená hudba. Možná Pink Floyd. Zrovna se chystala znovu zazvonit, když vtom se dveře otevřely a objevil se v nich Chris v džínách a šedivé mikině. Byl o něco mladší než Steph, měl krátké tmavé vlasy, podmanivé oči a na tvářích a bradě skoro pokaždé strniště. Při vzácných příležitostech, kdy byl dohladka oholený, si lámala hlavu, co je na něm jinak. Teď se jeho vlasy a kůže leskly, jako by vylezl ze sprchy.

Držel se krok nebo dva od ní, jako by očekával další pokárání. V mezeře mezi nimi se ježila vzpomínka na poslední rozhovor, který spolu vedli.

Došlo k němu zhruba před měsícem. Ráno se setkali na ulici, kde oba po mrazivé noci škrábali námrazu z oken svých aut. Steph neměla v úmyslu ho konfrontovat, ale něco ji ponouklo. Špatně spala, zábly ji prsty a měla náladu pod psa.

Připadá mi, že Freya poslední dobou nedělá nic jiného, než jezdí v autoškole, přistihla se uštěpačně říkat hlasem nabroušeným z ledového vzduchu. Pokusila se svá slova zlehčit a o něco veselejším tónem dodala: Mám pocit, že jí peníze na cvičné jízdy dávám už několik měsíců. Dejte mi vědět, až bude připravená jít ke zkouškám.

Chris se zarazil a odloupl led z loga svého námořnicky modrého vozu. Dech se mu srážel do bílých obláčků, ale na slova čekala marně. Zdálo se, že významně pohlédl na její BMW, zvolna vystupující z vlastní bílé vrstvy.

Nakonec prohlásil: Už se to blíží.

Steph slyšela, jak skřípe zuby a drtí každý náznak srdečnosti.

Z toho, co jsem viděla, soudím, že je celkem schopná, poznamenala. Doufám, že z nás schválně netaháte prachy.

Chris se zarazil a Steph zalitovala své prostořekosti. Týdny přemýšlela o tom, že je Chris možná schválně ždímá a účtuje si zbytečné lekce, a Paul s ní souhlasil, pochopitelně tím svým napůl nepřítomným způsobem. Ale sotva svoje podezření vyslovila nahlas, okamžitě o něm začala pochybovat.

Takhle já nepodnikám, odpověděl Chris mnohem zlostněji, než očekávala. Vždycky jí připadal milý a vlídný a zdravil ji s plachým úsměvem. Proč ji zčistajasna napadlo kalit vodu? Proč to jednoduše nenechá být?

Teď se na něho pokusila co nejvstřícněji usmát, jako by k vzájemné roztržce nikdy nedošlo. „Omlouvám se, že vás obtěžuji, Chrisi. Vy jste dnes jezdil s Freyou, že?“

„V poledne. Bylo… něco v nepořádku?“

Steph zrudla. „Ne, ne. Jenom mě napadlo, jestli se před vámi nezmínila o svých dalších plánech. Ona…“ hrdlo se jí sevřelo, „… ještě není doma.“

„Aha.“ Přejel si dlaní přes nakrátko ostříhanou hlavu. „Ne, nic neříkala.“

„A připadala vám v pořádku? Vrátila se zpátky do školy?“

„Podle mě byla v pohodě. Jo, vysadil jsem ji před školou.“

Steph se zarazila. Cítila, že by měla položit víc otázek, ale myšlenky klopýtaly jedna přes druhou. „Promiňte. Vyvětráte si kvůli mně z bytu všechno teplo.“

Když stoupala po schodech vzhůru, zavolal za ní: „Mohl bych se projet po okolí a podívat se po ní?“

Steph se zastavila téměř na úrovni chodníku. Podívala se na jeho auto zaparkované těsně za jejím. CHRIS WATSON AUTOŠKOLA. Představila si, jak se plíží po okolí a jeho světlomety krájí tmu ve snaze nalézt její dceru. Hotová scéna z televizního dramatu. Najednou se zachvěla.

„Ne,“ odpověděla a ohlédla se po něm. „Děkuji vám za laskavost, ale… určitě se brzy ukáže.“

„Určitě.“ Chris přikývl a s nakrčeným čelem sledoval, jak odchází.

Steph pospíchala ke vchodovým dveřím. Náhle se jí bolestně zastesklo po Paulovi. Nejspíš se ve fitku sprchuje a snaží se pustit z hlavy všechny starosti. Netuší, jak je rozčilená a neklidná. Zalovila v kapse po klíčích. Nemohla se dočkat, až bude zpátky u telefonu. Vtom jí po zádech přeběhl mráz tak prudce, až se ohlédla.

Nic zvláštního. Jenom ulice, kde bydlí od chvíle, kdy Freya začala chodit do „velké“ školy. Okna ve tvaru poloviny šestiúhelníku vytvářela podél terasy a zábradlí z černého železa, které za běžných okolností nevypadá tak zubatě, geometrickou vlnu.

3

Paul

Nepředpokládal, že se tak zdrží. Po hlavě a ramenou mu stékala teplá voda a svaly sténaly vynaloženou námahou. Měla by to být uspokojivá bolest po silovém tréninku, ale jemu spíš připadalo, že se na něm začíná projevovat střední věk. Doufejme, že až si doma dá sklenku vína, začne mu vyčerpání připadat příjemné. Anebo ho možná čeká jeden z těch stavů, kdy se tělo cítí úplně vyšťavené, zato hlava jede na plné obrátky. Co se týče mentálního tréninku, tak v posledních dnech se mu nejvíc podobaly souboje s touhle sprchou, plivající na střídačku horkou a studenou vodu, což vyžadovalo neustálé pootáčení kohoutkem. Paul se ji snažil přechytračit a předvídat další teplotní výkyv.

Vyšel z tělocvičny a zahleděl se na kancelářskou budovu na protější straně ulice, kde pracoval. Na pozadí černé oblohy se zdála dvojrozměrná. ANALYTICKÁ ŘEŠENÍ, hlásal neonový nápis nad řadou oken. Jak je možné, že když jich je tu tolik a člověk je uvnitř, má pocit nedostatku světla? Paul se odvrátil, ale příliš pozdě si uvědomil, že se k němu řítí jeden z jeho mladších kolegů se zvednutou rukou, jako by zamrzl uprostřed mávání. Během společné cesty na parkoviště Ollie bez přestání mlel o tom, že byl dlouho v práci. („Já prostě nemůžu odejít od rozdělaného spreadsheetu. Ty jo?“) Paul počítal, kolik Ollie do svého monologu vetkne moderních výrazů. Zdálo se, že jeho oblíbeným slovem je „posunout se“ ve všech jeho významech a tvarech. Během porad by se měli pravidelně zabývat všemi kreativními nápady, včetně těch absurdních, protože jenom ty nás posunou dál, a taky ho zajímalo, jaký posun přinese do týmu nový člen.

Paul předpokládal, že je pro své kolegy tak trochu záhadou, a musel přiznat, že se mu to částečně zamlouvá. Dokonce i jeho oblíbení kolegové viděli jenom to, co jim chtěl ukázat: zkušeného analytika, muže, který toho moc nenamluví, vždycky má vzorně uklizený stůl a fotografie svých blízkých skladuje v šuplíku. Při poradách zíral z okna, nikdy se nenechal zatáhnout do firemních půtek a neskákal nadšením z nového způsobu hodnocení anebo zásad skartace. Přesto se nezalekl žádného úkolu, kterým ho pověřili, a navíc si všiml, jak se každý pozorně naklání při těch vzácných příležitostech, kdy se uvolil vyslovit svůj názor. Možná proto se během deseti let třikrát dočkal povýšení, přestože se na první pohled jevil zcela bez ambicí. Věděl, že si kolegové lámou hlavu tím, co dělal předtím, než nastoupil do Analytických řešení, a jaký je mimo společnou kancelář, páchnoucí obědy ohřívanými v mikrovlnné troubě a tonerem z kopírky.

„Co děláš večer?“ vyzvídal Ollie, když se chystali rozejít každý ke svému autu.

„Jako obvykle…“ Málem se rozpovídal, ale pak si představil Steph v kalhotách od pyžama, jak si čte v kuželu světla vrhaném lampičkou, a Freyu s pytlíkem ledu přivázaným ke kolenu, z nějž kape voda na pohovku, a sebe, jak se snaží žít přítomným okamžikem a užívat si teplo domova.

Odmlčel se, rozpačitě se usmál a popřál Olliemu příjemný večer.

Jen ať si nad ním lámou hlavu dál.

◆ ◆ ◆

V autě se podíval na mobil. Steph mu nechala tři vzkazy v hlasové schránce. Očekával něco ve smyslu, že má koupit mléko nebo chleba, popřípadě energetický nápoj s příchutí třešní, který Freya považuje za nezbytnost. Překvapilo ho, že se ho Steph ptá hlasem vyšším než jindy, jestli se mu ozvala dcera. Paul manželce okamžitě zavolal, ale bylo obsazeno. Odhodil proto mobil do držáku na nápoje a zamračil se na číslice, které ukazovaly 20:10. Vracel se domů, jak nejrychleji mohl. Freya už je nejspíš zpátky a drbe si hlavu kvůli tomu, že porušila základní pravidlo.

Dopravní zácpu na okraji Londýna bral jako osobní urážku. Bez ohledu na to, jak pozdě odcházel z práce, každý večer vjížděl do války o jízdní pruhy a sázel na zkratky. Někdy se mu tahle výzva zamlouvala. Kdykoliv vezl Freyu, neustále okolní provoz komentoval a zmiňoval svá geniální řešení. Ne že by tím na ni udělal dojem. Ale teď si přál, aby se mohl přetíženou trasou prodrat pomocí kvílící sirény. Když konečně dorazil domů, zahlédl důvěrně známou siluetu své ženy stát za záclonou. Jestliže je přilepená k oknu, znamená to, že se Freya ještě nevrátila? Zaparkoval za vozidlem autoškoly a pospíchal dovnitř.

Ve vzduchu nebyla cítit vůně jídla, neozývaly se zvuky televize ani hlasy manželky a dcery, jak si povídají anebo se handrkují, jakou si pustí písničku. V bytě vládlo ticho a příšeří. Mnohé lampy, které Steph večer rozsvěcuje, dnes zůstaly bez povšimnutí.

Odvrátila se od okna a pod očima měla rozmazanou řasenku. „Já vím, že je skoro dospělá, ale…“

Paul ji přivinul k sobě. Dosahovala mu pod bradu a z vlasů spadajících jí po zádech sálalo zvláštní teplo. Nezvláčněli si na několik vteřin v objetí, jak mívali ve zvyku po náročném dni. Steph byla plná napětí.

„Když jí zavoláš, hned to spadne do hlasové schránky,“ zamumlala do jeho hrudi. „Neozvala se žádné ze svých kamarádek – alespoň ne těm, se kterými jsem mluvila.“

Paul polkl. „Kdy odešla ze školy?“

„Jako obvykle – pokud vím. Nepodařilo se mi kontaktovat nikoho, kdo s ní byl na poslední hodině. Ale podle sekretářky na vyučování byla a podle kamarádek potom vždycky chvátá na autobus. Taky jsem mluvila s Chrisem. V autoškole všechno proběhlo podle plánu. Ani jemu se nezmínila, kam se chystá po škole.“

„Co Snapchat? Instagram? Cokoliv, co teď používá?“

„Nemám zdání.“

„Poohlédla ses po lidech, se kterými je momentálně ve spojení? Myslím ty, které taguje, nebo jak tomu říkají. Možná je s někým, koho neznáme.“

Steph zavrtěla hlavou. „Její profily na sociálních sítích dávno nekontroluju. Copak můžu? Dala si tuhle podmínku. Je přece svobodný člověk a já nemám právo lézt jí do soukromí. Už takhle mám špatný pocit, že jsem ji sháněla. Požádala jsem Jess a pár dalších holek, aby se podívaly na net. Prý se dnes večer nikam nepřihlásila.“

„Tak jim zavoláme znovu.“

„Neděláme příliš povyku pro nic?“

Paul se podíval na hodinky. Bylo skoro devět. „Když se nám neozvala, máme právo ji shánět.“

Musel se ovládat, aby se mu netřásl hlas. Potřeboval vyvážit strach odrážející se v manželčině držení těla, o němž svědčily i prsty zatnuté zezadu do jeho košile.

◆ ◆ ◆

Znovu obtelefonoval Freyiny kamarádky. Steph si mezitím vzpomněla na pár dalších. Obavy schoval za masku vyšilujícího taťky, za kterého by se dcera parádně styděla. Kontaktoval spoluhráčky z volejbalu a požádal je, aby se na Freyu zeptaly všech holek, které znají a mají je v mobilu, a po Jess chtěl, aby mu přečetla každý dceřin příspěvek, který za poslední měsíc zveřejnila na sociálních sítích. Většina se týkala toho, jak ji baví řídit auto, a naopak nenávidí statistiku, na kterou chodí ve škole (nesnáším ji, ale svým způsobem si tuhle zášť užívám ), anebo jak se chystá při volejbalu rozdrtit protivníky. Některé příspěvky byly vtipné a výstižné, ačkoliv dcera by se nejspíš zatvářila otráveně, kdyby ji za ně pochválil. Byla překvapivě sebevědomá ve všem kromě sportu, a především sama zpochybňovala svoji inteligenci.

Jakmile jim došly nápady, Paul se podíval na Steph. Bylo tři čtvrtě na jedenáct. Topení se automaticky vypnulo a v bytě začínala být zima, přestože si toho sotva všimli a nepřítomně si mnuli paže, na kterých jim naskočila husí kůže. Svou otázku Paul ani nemusel vyslovit. Steph chmurně přikývla a on se znovu natáhl po telefonu.

Policisté, kteří k nim přijeli, byli hodně mladí. Paul by tipoval, že muž je teprve v zácviku. Opakoval obvyklé fráze – že se tyhle situace většinou samy vyřeší a že Freyu zatím nemůžou oficiálně vést jako pohřešovanou –, ale počínal si rozpačitě, jako by se předem nalinkovanou řeč zatím učil. Žena se rozhlížela po bytě a odhadovala, jak asi žijí. Všude stály zarámované Freyiny fotografie, přehlídka životních etap a účesů, mizící batolecí boubelatost, rýsující se lícní kosti a sprška pih, která se objevovala a ztrácela spolu se sluncem. Dcera se usmívala z šedomodrých stěn se sevřenými rty v době, kdy nosila rovnátka, a ukazovala zuby, sotva se jich konečně zbavila.

Paul vzal policisty do Freyina pokoje v podkroví, kde vládl přízračný klid. Na oblíbené otočné židli visela černá brašna od Adidasu. Na stolku vedle postele stála sklenice s energetickým drinkem s příchutí třešní. Nápoj pronikavě voněl. Sněhově bílé sportovní ponožky způsobně spočívaly v zásuvce, zato na toaletním stolku vládl mezi šminkami chaos a v koupelně se povalovaly ručníky zmačkané do koule. Místnost byla ukázkou protikladů – svým způsobem vzorně uklizená, a přesto tu v některých ohledech převládal zmatek, jako by se tu dětství mísilo s dospělostí, což nejlépe dokládaly učebnice psychologie opírající se o odřené a ušmudlané medvídky. Kromě batohu a bundy, které si brala do školy, tu nic nechybělo. Steph pochopitelně věděla, že dcera odešla oblečená do námořnicky modré prošívané bundy, a Paul si připadal, jako by selhal, protože o tom neměl ponětí.

Po návratu do obývacího pokoje začal výslech.

Kdo Freyu dnes viděl?

Má nějakého přítele? (Paul a Steph shodně zavrtěli hlavou a pak se podívali jeden na druhého s němým dodatkem: „Alespoň pokud víme.“)

Pije alkohol? („Sportuje a dává přednost zdravému životnímu stylu.“)

Bere drogy? (Stephino naštvané: „Ne!“ patřilo policistce, zapisující si poznámky.)

Téměř na konci ho žena zastihla nepřipraveného. „Uvědomuju si, že to možná bude znít přitažené za vlasy, ale potřebujeme si udělat úplný obrázek… Máte vy dva nějaké nepřátele? Někoho, kdo by vám chtěl ublížit anebo vám vyhrožoval? Z jakéhokoliv důvodu.“

Paul sebou trhl a pak se zarazil. Steph to musela cítit, protože seděla vedle něho a otočila k němu hlavu. Neušlo mu, že policisty překvapilo vybočení z obvyklé rutiny. Většina rodičů zřejmě na podobnou otázku odpovídá: To je směšné. Samozřejmě že ne.

Steph na něho pořád zírala. Hleděli na něho všichni. Zavrtěl hlavou a zdálo se, že se policisté mlčky rozhodli posunout se dál. Zeptali se, v jakém byla jejich dcera psychickém rozpoložení. Paul zíral na fotografie na stěnách a pokoušel se potlačit děs, který se mu hromadil v žaludku.

Hlavně nedělej předčasné a divoké závěry. Zasekla se někde u kamarádky a zapomněla si dobít mobil. Ráno bude zpátky a slíbí nám, že už nás nikdy takhle nevystraší.

V hlavě se ozval další zrádný hlas: Paule, ty samolibý idiote. Samozřejmě že se něco takového stane znovu.

4

Kate

Před pětadvaceti lety

Ponožky se mi srolovaly do bot. Taška bolestivě vrážela do boku. Ze všech sil pádím do kopce, který odděluje školu od domova, a ani se nevyhýbám žvýkačkám rozšlapaným na chodníku. Pokud se dostanu včas domů, možná se mi podaří strávit s mámou deset minut, než dorazí on. Deset minut je lepší než nic.

Po zdolání mamutího kopce mě málem dorazí schody v našem věžáku. Výtah se zase zasekl. Prosmýknu se pod šňůrou s prádlem, které Joana z bytu 310 vždycky věší přes chodbu. Mokré rukávy mě plácnou přes obličej. Na poslední části schodiště musím přeskočit zapomenutý skateboard. Hned nato vtrhnu do bytu v naději, že nepřišel dřív.

„Mami?“ Zahodím tašku a kabát mrsknu směrem k věšáku. Vtrhnu do kuchyně. Máma stojí u okna a zírá na ušmudlanou scenérii za ním. Zaprášené sklo budí dojem, že venku ustavičně mrholí. Anebo máma možná nic nevyhlíží. Poslední dobou často zírá do prázdna. Podle sestřenice Beccy je to tím, že je zamilovaná a utápí se ve snění, ale podle mě se spíš ztrácí ve starostech. Becca tvrdí, že si jenom odmítám připustit, že se zbláznila do frajera z poschodí pod námi.

Máma se otočí a mně se uleví, když se na mě usměje, potěšená, že mě vidí. Rozběhnu se k ní a pevně ji obejmu. Pod uniformou poštovní doručovatelky mi připadá hubená. Drží dietu, aby udělala dojem na svého přítele? Je zamilovaná, uvědomím si rozpačitě. Nerada o ní takhle smýšlím.

Jdu natočit vodu do konvice. Když přijdu domů ze školy, vždycky uvařím čaj. Každá si k němu dáme čokoládovou sušenku a zaujmeme svoje místo u stolu. Máma sedí na jeho konci hned u dveří a já po její pravici, kde akumulační kamna vydechují trochu tepla. Je to náš rituál. Doufám, že si ho stačíme dopřát, než dorazí Frajer. Konvice je tak strašně pomalá. Tisknu prsty k uštípnutému okraji cukřenky a cítím, jak mě pára hladí po nose.

Konečně sedíme u stolu, plechovka na sušenky trůní mezi námi, máma štíhlými prsty objímá svůj hrnek a tmavé vlasy jí splývají přes rameno. A já nemůžu vymyslet, o čem bychom se mohly bavit. Dřív by mě to tak netrápilo. Usrkávala bych čaj a snila s otevřenýma očima. Ale teď se snažím užít si tuhle desetiminutovku víc než celý večer strávený s ním.

„Jak bylo ve škole, zlato?“ zeptá se máma. Zdá se, že procitla z transu.

Celá se poprskám drobky, když vyhrknu: „Dostala jsem dvojku ze zeměpisu.“ Najednou mi tahle známka nepřipadá dost dobrá, i když jsem se z ní předtím radovala. Z map se mi točí hlava a připadá mi, že se v nich ztrácím. Svět je veliký a já nikdy nevytáhla paty z Midlands. Kdykoliv se v předpovědi počasí objeví mapa naší země, upadám do rozpaků a nestačím žasnout. Fascinuje mě, kolik je na ní měst, a v pravém dolním rohu obrazovky vykukuje Evropa.

„To je moje holčička,“ zadrmolí máma a já se rozzářím. Ale pořád mi připadá duchem nepřítomná. Snědla jen půlku sušenky a ani nepovytáhla obočí nad tím, že já jsem si před večeří dopřála už dvě.

„Amy zůstala po škole,“ hlásím, a abych tomu přidala na dramatičnosti, dodám: „Potřetí v tomto týdnu!“

Máma nasadí ohromený výraz a já se zahihňám.

„Co provedla tentokrát?“ zeptá se.

„Slečna Stoneová našla v její kapse vajgly. Ale ve skutečnosti patřily její chůvě.“

„Co slečna Stoneová? Věřila tomu?“

„Však znáš Strašidelnou Stounovku.“

Máma se směje a já mám pocit, jako bych vyhrála první cenu. „Strohou Stounovku,“ dodá.

„Syčící Stounovku,“ ušklíbnu se.

Necháme se strhnout a vymýšlíme další slova na S, když vtom zaslechnu vrznout vstupní dveře a poklesne mi srdce. Vadí mi už jenom to, jak sem leze a skopává boty. Už se ani neobtěžuje zaklepat. Nechá svoje tenisky vedle našich, jako by patřil do rodiny.

„Ahoj, děvčata!“ zvolá svým nóbl hlasem. V porovnání s námi mluví spisovně. Pochází odněkud z jihu a sem se přistěhoval za prací. Ačkoliv s mámou chodí sedm měsíců a předtím několik měsíců bydlel v bytě pod námi, skoro nic o něm nevím.

Přistoupí k mámě a políbí ji. Nemůžu si pomoct, ale sleduju je. Připadá mi, že se k ní moc mačká. Když se pustí, pohladí ji po vlasech.

„Dáte si šálek čaje?“ zeptá se, přestože musí vidět, že právě jeden popíjíme.

K mému překvapení máma odpoví: „Dám si ještě jeden. Díky, miláčku.“ Leze mi na nervy, že mu říká miláčku, když ostatní jsou pro ni jenom lidi. A taky mi vadí, že se nalévá čajem jenom proto, že jí ho nabídl.

„Ty se nedáš zlákat?“ zeptá se mě a významně zahoupe porcelánovou konvicí. Vždycky připravuje čaj v konvici, místo aby jako já hodil pytlíky do hrnků. Možná tak mámě chutná víc a nechce mě ranit, proto o tom mlčí. Třeba vylije nedopitý čaj, který jsem uvařila já.

Zavrtím hlavou a zamumlám něco o domácích úkolech. Máma se na mě pousměje, když prchám z kuchyně, ale on se na mě ani nepodívá. Jako vždycky má oči jenom pro mámu.

5

Emma

Tu noc Emmu nevytrhly ze spánku Gilbertovy sportovní aktivity, dokonce se jí ani nezdálo o cinkání přicházejících esemesek, po kterých tak strašně moc toužila. Probudil ji pohyb a hlasy nad hlavou. Známky neklidu svědčící o tom, že se od Stephina večerního telefonátu svět Harlowových nevrátil do starých kolejí.

Emma by stejně nejspíš moc nespala. Poslední dobou ji v noci trápily obavy neúnavné jako její křeček a v hlavě se jí rojily představy, které ji nutily sáhnout po poznámkovém bloku položeném vedle postele a vtisknout svým vizím podobu pomocí tlustých čar ve snaze se jich zbavit. Nutkání jenom tak si čmárat ji provázelo celý život. Siluety z rohů školních sešitů se přetavily do karnevalových masek anebo se proměnily v katalog návrhů. Ale stejně jako tehdy se v obličejích a pózách načrtnutých postav zračilo rozčilení.

Skopla přikrývku stranou a natáhla se po županu visícím na háčku. Mobil jí prozradil, že je deset minut po půlnoci. Ploužila se bytem a všímala si, že noc proměnila nábytek v temné kostky a zarámované fotografie v bezbarvé obdélníky a čtverce. Rachocení Gilbertova kolotoče se mísilo se zvuky seshora a vytvářelo dojem, že křeček roztáčí rozhovor sousedů jako flašinetář.

Před komorou pod schody zaváhala. Namlouvala si, že jde prostě zkontrolovat svého domácího mazlíčka. Když otevřela klec, Gilbert se ani nezastavil. Dál cupital v otáčejícím se kole, jako by měl svůj cíl nadosah. Jakmile mu dolila vodu (a pozastavila se nad tím, jak je mu úplně ukradená), její zdejší mise skončila. Přesto se nepohnula.

Tady k ní hlasy linoucí se z patra doléhaly zřetelně. Ale teď už byly čtyři. Stephin a Paulův zněly povědomě, ale jinak, poznamenané nervozitou. Netrvalo dlouho a usoudila, že druhé dva patří policistům. Po zádech jí přeběhl mráz. Ani netušila, že přijela policie. Přece jenom musela na chvíli usnout. Slyšela, když dorazil Paul. Vrátil se někdy kolem půl deváté. Napřed bouchly dveře u auta a potom na schodech zaduněly kroky. Znovu ji to táhlo do komory. Přináší nějaké zprávy o Freye? Co si ti dva řeknou? Budou vzniklé situaci čelit s chladnou hlavou, anebo propadnou panice? Budou se hádat, anebo táhnout za jeden provaz? Vtom jí zapípal mobil a prudce ji uvrhl nazpátek do vlastního života. Otočila se po něm.

Ale čekalo ji jenom zklamání. Nebyla to zpráva, v niž doufala. Jenom ohlásil e-mail od Mimi, která si vydělávala na živobytí tím, že navštěvovala bleší trhy a burzy starožitností, a během let Emmě prodala některé neuvěřitelné kousky. Například tmavě zelený baret s ohnivě zlatým lemováním z hedvábí. Originální šaty s třásněmi z dvacátých let pošité perličkami. Při pohybu se třpytí jako hvězdy na nočním nebi. Emma se zatím Mimi nesvěřila, že musí obchod zavřít – a nezmínila se ani o tom, že poslední fakturu nejspíš zaplatí se zpožděním. Proto jí Mimi stále nabízela svoje úlovky, tentokrát sbírku bakelitových náramků ze čtyřicátých let v odstínech citrusů. Emma se dotkla zápěstí a představila si, jak cinkají na její paži a limetková zeleň se tiskne k planoucí oranžové a ta zase ke sluníčkově žluté. Uměla si představit, jak by je vyleštila a vystavila. Hned nato se vzpamatovala a přepnula zpátky do reality. Zavřela fotografii, kterou jí Mimi poslala. Náhle se do ní dala zima a cítila se vyčerpaná. Dovlekla se do postele, aniž si vyčistila zuby.

Tentokrát po probuzení zaznamenala zásadní změnu. Připadalo jí, že horní část domu překypuje životem. Obvykle ji v tuto denní dobu ničí nervy jenom noční děsy a mňoukání sousedových koček. Teď se nad její hlavou odehrává drama, což je vítané odreagování od truchlivých myšlenek.

„Myslím, že poslední dobou se mnou jednala trochu… úsečně,“ říkala Steph, „ale ničil ji posměch a měla před sebou ten velký turnaj…“

„Všiml jste si nějakého neobvyklého chování, pane Harlowe?“

„Ani ne.“ Paulův hlas zněl stísněně. „Ale přiznávám, že jsem jí kvůli práci nevěnoval moc pozornosti.“

„Z nějakého konkrétního důvodu?“

„Však víte, jak to chodí… Je toho moc.“

Emma přemítala o tom, jak jí často připadal upjatý, když běžel kolem řeky sám a paže se mu rytmicky míhaly kolem boků. Kdykoliv klusal s dcerou, působil úplně jinak. Mával rukama, a když nasedali do auta, smáli se. Ale totéž platilo pro Steph, když se zrovna přísně neovládala. Emma ji několikrát přistihla v hlubokém zadumání, ale sotva se objevila dcera nebo manžel, okamžitě ze snění procitla.

Zaujatě zvedla bradu, když zaslechla, jak Paul dodal: „Zlato, můžu si tady s pány promluvit v soukromí?“

Vyhrkl to tak rychle, že si nebyla jistá, jestli se nepřeslechla. Nato se rozhostilo hrobové ticho.

„Cože?“ vzpamatovala se Steph. „Proč?“

„Potřebuju s nimi něco probrat.“

„Potom to prober i se mnou!“

„Steph –“

„Jsem tvoje žena! Freya je tvoje dcera! Není čas –“

„Já vím.“ Paulův hlas zazněl ještě přiškrceněji. „Jenže… já musím.“

Emma si představovala, co se děje uprostřed odmlky, která následovala. Paul se jistě natáhne po Steph a pokusí se ji uklidnit. Manželka na něho nechápavě zírá. V duchu si ji malovala v obvyklém kostýmu a Paula v tmavém běžeckém úboru.

„Omluvíte nás na okamžik, pánové?“ Stephin zdvořilý tón byl zpátky.

Jeden z policistů odpověděl: „Samozřejmě.“ Nato zaduněly kroky, následované kroky mnohem tiššími. Emma natahovala uši, aby slyšela, co si vyšetřovatelé povídají, když jsou v místnosti sami. Tiše se dohadovali o tom, jak by měli postupovat dál vzhledem k tomu, že Freyu můžou vést jako pohřešovanou až po dalších šestnácti hodinách. „Tady se něco děje,“ zasyčel sotva slyšitelně jeden z nich. „Mezi rodiči?“

Dříve než stačili probrat víc, kroky se vrátily. Až na to, že jedny pokračovaly dál nad Emminou hlavou a korunovalo je takové prásknutí dveřmi, až se celý dům zachvěl. Další rána, mnohem hlasitější a následovaná polekaným výkřikem, způsobila, že Emma nadskočila a uhodila se do hlavy. Zdálo se, že hluk se ozval ze schodů v hale. Vyhrabala se z komory a vyběhla ze dveří. Steph ležela pod schodištěm s jednou rukou opřenou o stěnu a prsty tak bílými jako nátěr pod nimi.

„Proboha – jste v pořádku?“

Steph tam jenom tak ležela s tělem stočeným v jednom podivném úhlu a hlavou v druhém. Zlomila si vaz, blesklo Emmě hlavou a přepadla ji panika. Úleva se dostavila (spolu s káravým matčiným hlasem, který jí vyčítal bujnou fantazii a zálibu v dramatizování), když se Steph posadila a opatrně se dotýkala tváře. Emma si uvědomila, že sousedka nemá daleko k pláči. A nemůže za něj jenom šok. Svetr jí sklouzl z ramene a velká spona do vlasů z želvoviny přistála na schodu za ní černými zuby vzhůru.

Emma se odvážila blíž. „Zranila jste se?“

Steph jí připadala otřesená. Žárovka blikala a dodávala scéně surrealistickou atmosféru. „Myslím, že ne.“ Sáhla si na ucho a na prstech uvízla krev. Emmu přepadl podivný pocit déjà vu, ale dřív, než ho stačila zachytit, dveře v patře se otevřely.

„Steph?“ ozval se Paulův hlas. Na schody dopadl jeho prodloužený stín. „Sakra! Je ti něco?“

Steph zírala před sebe. „Uklouzla jsem.“

„Ty krvácíš!“ Paul spěchal k ní. Byl oblečený do práce, ale neměl boty, zato si vzal pomačkanou košili. Zarazil se, když si uvědomil, že nejsou sami, a Emma cítila, jak civí na její modré rozcuchané vlasy a Z vytetované na kotníku. Župánek jí náhle připadal moc krátký a průsvitný. Bylo to nepříjemné, jako když se vám zdá o tom, že stojíte na veřejnosti nahá.

Paul svraštil obočí a odvrátil se od ní. Vzal Steph za ramena. „Miláčku –“

Steph se pohotově uhnula, takže prsty sevřel naprázdno. „Nech mě být, Paule, a vrať se k soukromé diskuzi.“

„Prosím tě, Steph… Vím, že to vypadá blbě.“ Zatímco svou ženu prosil, znovu se podíval na Emmu a ta si začala připadat jako vetřelec. Vrátila se proto do svého bytu. Než za sebou zavřela dveře, viděla, jak se Paul sklání k Steph a ta před ním uhýbá a choulí se do klubíčka jako vyděšené zvíře.

V Emmě něco vzplálo. Jakési poznání. S rozbušeným srdcem se zevnitř opřela o dveře, ale tlumené hlasy těch dvou neslyšela. Po několika minutách se odvážila stisknout kliku a nakouknout škvírou ve dveřích, ale chodba zela prázdnotou, žárovka pořád blikala a Stephina želvovinová spona se dál povalovala na schodech s chomáčkem blond vlasů sevřeným v černých zubech.

6

Chris

Touhle cestou jel snad tisíckrát. Obvykle jako spolujezdec s nohama položenýma na přidané sadě pedálů, zatímco se jeho žák nesnesitelně pomalu vlekl ulicí. Pořád jsou tu tytéž stromy a k nim uvázaná kola. Stejná auta ve stejných odstavných pruzích. Arogantní běžci a páry tlačící důmyslně zkonstruované kočárky.

Dále strávil spoustu času v autě zaparkovaném na různých místech Kingstonu, kde čekal na svoje klienty a sledoval ruch kolem sebe, nabízející záblesky cizích životů. Někdy zahlédl muže v drahém obleku, jak si potají přihýbá z placatice, kterou bleskově schová v okamžiku, kdy ze vzorně upraveného domu vyjde jeho dokonalá žena, jako vystřižená z katalogu, spolu se synem. Anebo sledoval bezdomovce, jak se přehrabuje v popelnicích za supermarketem a vítězoslavně vytahuje nahnilé avokádo, než ho vyžene veledůležitý manažer prodejny. Hranice mezi bohatstvím a chudobou, štěstím a smůlou, pravým a falešným se tady zdála tenčí než jinde. A Chris vždycky balancoval na té nesprávné straně.

Dnes mu Kingston připadal ve střehu. Skoro určitě si to vzhledem ke své náladě jenom představoval, ale ucítil to v okamžiku, kdy před několika hodinami odešel z domova. Sousedé nahánějící svoje děti do obrovských volv jako by kradmo pohlíželi k jejich domu. Ale možná jenom proto, že před ním večer zahlédli stát policejní auto a nevěděli, za kým přijelo. Dokonce i teď se Chrisovi zdálo, že zachytil pohled každého kolemjdoucího, zatímco Dylan, jeho žák, nazdařbůh projížděl ulicemi. Lekci tentokrát nepatrně zkrátil, protože si před tou další potřeboval uspořádat myšlenky.

„Docela ti to šlo, kamaráde,“ poznamenal, když s trhnutím zastavili u obrubníku a motor naposledy chcípl. Dylan studoval na zdejší univerzitě a patřil k nejostýchavějším lidem, jaké Chris kdy učil řídit. „Jenom zapracuj na tom váhání na křižovatkách. Ale motor už ti tolik nezhasíná, co?“

Dylan zaplatil, vystoupil z auta a Chris sledoval, jak se šourá ke kolejím a jeho chůze působí stejně bázlivě jako řízení. Nejradši by s ním zatřásl: Máš zatracené štěstí, tak se prober! Jsi mladý, svobodný a zazobaný. Proč se schovávat za tou zubatou ofinou? Zároveň jako by se v něm probudil jakýsi ochranitelský instinkt. Smutek? Chris se zahleděl na budovu kolejí a uviděl, jak si za otevřenými okny povídají mladí lidé a vaří. Připíjejí si pivem na páteční večer. Osamělost se přes něho převalila jako podmíněný reflex.

Přesunul se za volant, sklonil stínítko, aby ho chránilo před nízkým březnovým sluncem, a zamířil k Chantry High School. Ze školní brány se hrnuly děti různého věku, těšící se na víkend. Obvykle byl rád, že má auto označené jako vozidlo autoškoly a liší se od rodičů v terénních vozech s pohonem na všechna čtyři kola, a zároveň tím všechny ujišťoval o tom, že není úchylák číhající na svou další oběť. Přesto si dnes připadal podezřele. Ulevilo se mu, když si všiml, jak k němu rázují Jessiny krátké nohy, navlečené do černých punčocháčů. Hrabala se v tašce a hledala mobil. Obrovské tmavé brýle jí padaly z nosu. Nakonec zvedla hlavu a pátrala po jeho autě. Zamával na ni a přesunul se na sedadlo spolujezdce. Zajímalo by ho, kolikrát týdně udělá tenhle pohyb, tohle předání kontroly.

Sotva nastoupila, vycítil, že je rozčilená. Sundala si brýle a fialový školní blejzr, ale pak jenom seděla a zírala do klína.

„Jess? Jsi v pohodě?“

Přikývla, ale nezapnula si pás.

„Můžeme vyrazit? Co kdybychom si dnes zopakovali parkování?“

Konečně si posunula sedadlo tak daleko dopředu, že se nosem málem dotýkala volantu, zapnula si bezpečnostní pás a vyjela. Za běžných okolností za volantem nezavřela pusu a vykřikovala: „Hele, červená!“ Anebo: „Jejda, kam se mi zatoulala dvojka?“ Kdykoliv ji požádal, aby přejela do jiného jízdního pruhu anebo na kopci zastavila, vyděšeně se zeptala: „To myslíš vážně, Chrisi?“ Ale dnes mlčela jako zařezaná, a když se pokusila podélně zaparkovat, napřed se zasekla téměř kolmo k chodníku a potom zezadu ťukla do naleštěného audi za sebou. To byla poslední kapka. Zvedla ruce nad hlavu a rozbrečela se. „Já to nezvládnu!“

Chris se otočil a přesvědčil se, že na nárazníku audiny nevznikla žádná viditelná škoda, a modlil se, aby mu posléze nepřišel tučný šek za opravu. „Ale no tak… Zajeď tamhle a vypni motor.“

Vzpamatovala se a vyhověla mu. Auto si vydechlo. Chvíli seděli mlčky.

„Co se stalo?“ Chtěl se dotknout jejího ramene, ale pak si to radši rozmyslel a nemotorně se stáhl. Jess si přitiskla špičky prstů k tváři a zanechala oválné otisky na svém make-upu. „Jestli tě trápí, že jsi ťukla do té audiny, tak se uklidňuj tím, že je to stejně auto nějakého nadutého founi.“

Malinko povytáhla koutek úst a složila ruce do klína. „Ty jsi to neslyšel?“

„Co jsem měl slyšet?“

„O Freye. Nikdo ji od včerejška neviděl.“

Okamžitě mu naskočila před očima její podoba a sebevědomý způsob, jakým řídila. Zdravý lesk pleti, díky němuž mu vlastní obličej připadal povadlý a nedomrlý. Na okamžik ji viděl tak živě, že zcela zastínila Jess. Byla o dobrých patnáct centimetrů vyšší, jezdila s uvolněnými rameny a blonďatým culíkem pohupujícím se nad čelenkou. Někdy si tak věřila, až mu tím lezla na nervy. Jako by si myslela, že řídit auto je hračka.

„Neukázala se?“ podivil se. „Včera jsem mluvil s její mámou…“ Vzpomínal, jak Steph rozpačitě přešlapovala na prahu jeho dveří a ztrácela se ve velkém pánském kabátu. Nemohla se víc lišit od kurážné dámy, která si ho podala na ulici kvůli řidičským lekcím své dcery.

„Freya se nikdy nezdejchne, aniž by někomu něco řekla,“ povzdechla si Jess. „Svědomitě chodí na tréninky a připravuje se do školy, ačkoliv se zdráhá to přiznat. Má lepší známky než já. V pondělí jsme měly obchodní seminář…“

Když viděl, že má zase na krajíčku, chlácholivě ji poplácal po ruce. Zarazila se a on zalitoval, že se nedržel svého předchozího rozhodnutí se jí nedotýkat. Jak má člověk vědět, co si má počít s uplakanou sedmnáctiletou dívkou? Není možné ji utěšit, aniž by překročil přijatelnou hranici. Příští měsíc mu bude čtyřicet, ale v některých ohledech si připadal stejný, jako když byl ve věku Jess. Pouze věci a lidé v jeho okolí se měnili. Měnily se okolnosti. Život.

„Její rodiče mi pořád volají,“ fňukala Jess. „Ale já vážně nemám ponětí, kde by mohla být.“

„Svěřuje se ti se vším?“ zeptal se Chris a pak ho napadlo, jestli to není hloupá otázka. Náhle si uvědomil důvěrnou atmosféru, panující v interiéru stojícího auta, obvyklý rytmus lekce řízení byl pryč. Zmáčkl tlačítko a sklo jeho okna sjelo dolů. Dovnitř se hrnul chladný vzduch a hluk ulice spolu s pachem benzinu.

„Myslela jsem si to. I když poslední dobou asi ne tak docela. Připadala mi trochu…“ Jess vykroužila rukou gesto, které pro něho zůstalo záhadou, a potom se k němu otočila. „Řekla ti něco?“

„Mně? Co jako?“

Zamrkala a její oči se zaleskly zadržovanými slzami. „Já nevím… Třeba… Cokoliv.“

„Ne. Já… Zdála se mi… stejná jako vždycky.“

„Za hodinu se oficiálně stane pohřešovanou osobou. Freya! Tohle nemůže být pravda!“ Zavrtěla hlavou, opřela se čelem o volant a ten okamžitě zmizel za oponou červených vlasů. Nepřipadalo mu správné jenom tak sledovat, jak pláče. Přece se mu svěřila. Lekce řízení se většinou omezovaly na připomínky typu: „Tady doleva… Kontroluj si zrcátko… Snaž se nepřeválcovat toho chodce…“ A Vicky bývá poslední dobou uzavřená. Někdy Chris fantazíroval o tom, že nechá některého ze svých žáků nabourat zezadu do autobusu jenom proto, aby se něco dělo. Aby mohl Vicky zavolat z nemocnice a říct: „Přijeď za mnou do špitálu, měl jsem bouračku.“

Jeho ruka se vznášela nad hrbolky dívčiny páteře, rýsujícími se pod tenkým školním tričkem. Zvedla hlavu a on ruku zase svěsil.

„Já… Odvezu tě domů,“ prohlásil. „Jestli se necítíš na další jízdu.“

Popotáhla nosem. „Díky, že to chápeš.“

„Nic se neděje.“ Přinutil se usmát. „A moc se tím netrap. Než se naděješ, Freya bude zase doma.“

Vyměnili si místa a on zamířil nazpátek do Kingstonu. Míjel vyhledávané bary v odstínech břidlicově šedé a olivově zelené, ožívající lidmi, kteří si po práci zaskočili na skleničku a usazovali se venku na zahrádkách jako uprostřed léta. Jess se pohroužila do svého mobilu a Chrisovi se zdálo, že všude vidí a slyší policejní sirény. Ale ve skutečnosti se jen slunce odráželo od safírově modrého skútru a někde kvílel autoalarm. Před obchodem s pravým historickým oblečením stála žena s modrými vlasy a vedle ní se třepotala cedule s nápisem NA PRODEJ. V ženě poznal Emmu, svou druhou sousedku.

7

Emma

Vlna ohnivé zlosti ji zastihla nepřipravenou. Šokovala ji naprostá prázdnota holého prostoru a najednou viděla rudě. Až do tohoto okamžiku byla klidná a svědomitě balila jemné šátky, ručně ušité kabelky a staré šaty načichlé zemitou vůní historie. Dokonce i když se na ni převrátil věšák a pohřbil ji pod hromadou kožichů z umělé kožešiny, jenom tak pod nimi ležela a pomrkávala. Ale teď když byl obchod úplně holý, připravený na příchod nových majitelů a nové identity, prázdnota jako by vysála z jejích plic všechen vzduch.

„Ježíšikriste,“ zamumlala a přitiskla si pěst na prsa. Tentokrát ji o dech připravil spíše vztek než vyčerpávající smutek. Vyběhla na chodník, aby se nadechla čerstvého vzduchu, ale čekala ji tam pouze konfrontace se svým živobytím, naskládaným v zalepených krabicích vystěhovaných na chodník.

Když je nakládala do pronajaté dodávky a postupovala přesně opačně, než když před šesti roky s nadšením obchod otvírala, otevřely se dveře sousední kavárny a vyběhla z nich Lina, její majitelka. Emma nesčetněkrát sledovala, jak odklízí svůj jediný stolek postavený venku spolu s cedulí „Nejlepší veganské koláčky na tomhle břehu Temže!“, rozvazuje si zástěru a její zapletené vlasy se ztrácejí pod šátkem. Ohlédla se a Emma se usmála. „Ahoj!“

Nedalo se to přehlédnout. Lina se zarazila. Najednou se tvářila ostražitě. Emma cítila, jak se jí svírá žaludek. Sousedka z vedlejšího podniku se chabě usmála, vběhla dovnitř a pověsila na dveře ceduli s nápisem ZAVŘENO. Velké okno mizelo za žaluzií. Ta se zasekla a bylo vidět, jak Lina netrpělivě škube za šňůru.

Copak jí může Emma něco vyčítat? Před měsícem, když byla naposledy normálně v práci, se k ní zachovala hnusně. Zapomněla se chovat jako profesionálka a dovolila osobnímu životu, aby ji veřejně převálcoval. Možná si Linini zákazníci stěžovali, že mají odpolední kávu okořeněnou dramatem z vedlejší provozovny. Drama bylo něco, co se Emma snažila vyjadřovat výhradně prostřednictvím oblečení a účesů. Doufala, že ji neskrývaný excentrismus uchrání, ale zdálo se, že její brnění je chatrné.

Podívala se na svůj vlastní podnik a štít s nápisem Nitky nade dveřmi. Dávno v ní neprobouzel pocit hrdosti. Sama si ho navrhla a teď jí připadalo, že by se mu měla omluvit, stejně jako neprodaným pokladům namačkaným do krabic a pravidelným (a v mnoha směrech ne pravidelným) zákazníkům, kteří udržovali její práci nad hladinou a při životě. Prosadit se v tomto oboru nikdy nebylo snadné a vyžadovalo to vynaložení značného úsilí, které ji stálo spoustu energie. Chtělo to soustředění a pevnou víru v sama sebe, avšak poslední dobou se jí právě těchto nezbytností nedostávalo.

◆ ◆ ◆

Proplétala se úzkými ulicemi Kingstonu a tak trochu si užívala užaslé výrazy lidí, podivujících se nad tím, že za volantem bílé dodávky, razící si cestu historickým centrem, tentokrát nesedí mírně agresivní kluk, ale žena s modrými vlasy. Vysoké vozidlo jí dočasně propůjčilo pocit nadhledu a možnost se nadechnout, jako by jela v čele slavnostního průvodu. Ale nebylo nad čím jásat. Bolestivě si to uvědomila ve chvíli, kdy cpala obsah dodávky do svého mrňavého bytu, který proti jejímu počínání protestoval mračny prachu vířícími vzduchem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Špinavá tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.