Sabine Ebert

SCHWERT UND KRONE

Preis der Macht

Copyright ©2020 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

www.sabine-ebert.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket layout © ZERO Werbeagentur, München

Jacket illustration ©PixxWerk, München/shutterstock

Kartographer © M. Eng. Thomas Zimmermann

Translation © 2021 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4609-2

Dramatis Personae

Historicky doložené osoby děje

Štaufové

Fridrich I., římsko-německý král a císař, burgundský král (později zvaný Fridrich Barbarossa)

Beatrix Burgundská, jeho druhá manželka

Jejich synové: Fridrich (záhy zesnulý), Jindřich (později císař Jindřich VI. Štaufský), Konrád (později Fridrich, švábský vévoda), Ota (později burgundský falckrabě), Konrád (později vévoda z Rothenburgu), Filip (po smrti bratra Fridricha švábský vévoda a do jeho zavraždění v roce 1208 král)

Světští spojenci

Berthold IV., vévoda zähringenský a burgundský

falckrabě Ota z Wittelsbachu (Ota I. Bavorský), Fridrichův korouhevník a blízký přítel

hrabě Guido z Biandrate

hrabě Goswin z Heinsbergu

purkrabí Jindřich z Dohny (Donína), císařský ministeriál

Družina

Hartmann ze Siebeneichu, komoří

Jindřich II. z Pappenheimu, maršál

magistr Guido, osobní lékař

magistr Kuno, osobní lékař a kaplan

Gottfried z Viterba, kaplan a kronikář

Heinrich, notář

Welfové

Jindřich Lev, vévoda saský a bavorský

Matylda Anglická, jeho manželka, dcera anglického krále Jindřicha II. Plantageneta

Welf VI., vévoda ze Spoleta a markrabě toskánský, strýc Jindřicha Lva a Fridricha Barbarossy

Uta z Calwu a Schauenburgu, jeho manželka

Welf VII., jejich syn

Světští spojenci

Dietho z Ravensburgu, člen družiny Welfa VI.

Adéla z Vohburgu, jeho manželka, někdejší manželka Fridricha Štaufského

hrabě Gunzelin z Hagenu, místodržící v zemi Obodritů

hrabě Bernhard z Lippe, komandant hradu Haldensleben

hrabě Ludolf z Peine, místodržící v zemi Obodritů

Jindřich z Weidy, rádce Jindřicha Lva

hrabě Adolf III. z Holsteinu

Ekbert z Wolfenbüttelu, ministeriál

Jindřich z Lüneburgu, ministeriál

páter Konrád, básník a autor první středověké verze Písně o Rolandovi

Eilhart z Obergu, také básník na braunschweigském dvoře a autor středověké verze Tristana

Wettinové

Ota, markrabě míšeňský, později zvaný Ota Bohatý

Hedvika, jeho manželka, dcera Albrechta Medvěda

Albrecht a Dietrich, jejich synové

Dietrich, Otův bratr, markrabě lužický, event. markrabě Východní marky (později Dietrich z Landsbergu)

Konrád, jeho syn

Dietrich, nemanželský syn Dietricha s Kunigundou z Plötzkau

Dedi, hrabě z Groitzsche (později markrabě lužický, přízvisko Dedi Tlustý)

Mathilda (Mechtylda) z Heinsbergu, jeho manželka, sestra kolínského arcibiskupa Philippa

Jindřich z Wettinu a Fridrich z Brehny, další Otovi bratři

Boris ze Zboru, slovanský rytíř

Christian, rytíř v Otových službách

Askánci

Albrecht z Ballenstedtu, bývalý vévoda saský, markrabě braniborský zvaný Albrecht Medvěd

Otto, Hermann, Adalbert, Dietrich, Siegfried, Jindřich a Bernhard, jeho synové

Adéla, sestra míšeňského markraběte Oty, vdova po králi Svenovi Dánském, manželka hraběte Adalberta z Ballenstedtu

Ludowingové

lantkrabě Ludvík II zvaný Železný (zemřel r. 1172)

lantkrabě Ludvík III. zvaný Pobožný

Duchovenstvo

papež Alexandr III. (dříve Rolando Bandinelli)

papež Viktor IV.

papež Paschal III.

Philipp z Heinsbergu, kancléř Fridricha Barbarossy a kolínský arcibiskup

Wichmann, magdeburský arcibiskup, bratranec markrabat Oty Míšeňského a Dietricha z Lužice

Christian z Buchu, mohučský arcibiskup

Martin, míšeňský biskup

Hartwig, brémský arcibiskup

Ulrich, biskup v Halberstadtu

Itálie

mistr Marchese, konstruktér válečných strojů

hrabě Guido z Biandrate, Miláňan a císařův důvěrník

Anglie

král Jindřich II. Plantagenet

královna Eleonora Akvitánská

Matylda Anglická, jejich dcera, manželka vévody Jindřicha Lva

Richard I. Lví srdce, jejich syn, pozdější anglický král

Čechy

Soběslav II, vévoda český a lantkrabě moravský z rodu Přemyslovců

Důležité fiktivní osoby

Stefano di Stella, tlumočník ve službách císaře

Marie Claire, jeho manželka, dvorní dáma císařovny Beatrix

Marta, léčitelka v Christiansdorfu

Lukas a Raimund z Muldentalu, rytíři a Christianovi přátelé

Randolf z Muldensteinu, rytíř na dvoře míšeňského markraběte, Christianův úhlavní nepřítel

Witko, trubadúr z Míšně

PRVNÍ DÍL

FIASKO NA JIHU,
REVOLTA NA SEVERU

Smrt u Říma

Císař Fridrich I., jeho manželka Beatrix, tlumočník Stefano di Stella a jeho žena Marie Claire, dvorní dáma císařovny;
na Monte Mariu u Říma, polovina srpna 1167

Zápach byl nesnesitelný.

V ulicích Říma a v císařově vojenském ležení před městem se v letním vedru povalovaly hromady rozkládajících se mrtvol a nikdo neměl sílu je pohřbít. Epidemie, která vypukla před několika dny, zahubila ve stanovém táboře stovky mužů, a to znepokojivou, dosud nepoznanou rychlostí. Oběti umíraly do několika hodin po objevení prvních příznaků.

A vítr ustavičně přinášel puch i nahoru na Monte Mario, kde se usadil císař s nejbližšími důvěrníky. Na vysokém kopci u Říma sice nezuřila nákaza tolik jako v údolí, i tady ale byla hrůza všudypřítomná. Přijížděli poslové přinášející stále nové děsivé zprávy. Umírali duchovní stejně jako rytíři, hynuli biskupové a knížata po tuctech, muži vysokého postavení a velkých jmen. Ani jméno, titul a bohatství je nedokázaly ochránit.

I tady na vrcholu kopce spočíval na všem odér smrti, pach exkrementů, potu, krve a zvratků. Usazoval se na kůži a ve vlasech lidí, v šatech, látce stanů a na botách.

Táborem se potácely mrtvolně bledé postavy s tmavými kruhy pod očima a propadlými tvářemi podobné duchům. Většina mužů si nechala ostříhat vlasy, protože se to považovalo za účinný prostředek proti horečce. S holými lebkami vypadali ještě strašidelněji.

Císařův tábor ovládl strach.

Když císařovi osobní lékaři viděli, jak nemilosrdně a šíleně rychle choroba udeřila, trvali na tom, aby se císařovna a její malí synové – tříletý, dvouletý a teprve několik měsíců starý chlapec – nastěhovali s několika komornými do stanu, před nímž stály stráže, které zabránily ve vstupu každému, kdo by k nim mohl chorobu přinést. Císařova manželka a dědicové měli být uchráněni nákazy. Do přepychového stanu panovníka přicházelo nevyhnutelně příliš mnoho mužů, z nichž každý v sobě mohl, aniž to tušil, nést smrt.

Vnitřek císařovnina stanu byl rozpálený žhavým srpnovým sluncem k nesnesitelnosti a z plátěných stěn vycházel onen hrozný zápach, který se vznášel všude. Beatrix byla přesvědčená, že se ho už nikdy nezbaví. Přistoupila k východu a v naději na závan čerstvého vzduchu opatrně odhrnula látku.

Dvojice mužů na stráži se tvářila ustaraně, neodvážila se ale nic říct. Drobná mladá císařovna koneckonců stan neopustila.

Podívala se na strážné a zjistila, že zná jen jednoho; druhý byl nový.

„Kde je Gottfried?“ zeptala se s pokrčeným čelem.

Gottfriedův druh sklopil pohled, rysy obličeje se ale vymkly jeho kontrole.

„V noci onemocněl, Vaše Veličenstvo. Jeho střeva jsou… Ne, nemůžu vám to popsat, Veličenstvo, nechci vzbudit pohoršení ani vám nahnat strach. Když jsem odcházel, abych nastoupil stráž, svíjel se na zemi bolestí. Obávám se, že je už mrtvý.“

Muž se pokřižoval a odříkal šeptem modlitbu. Po tvářích mu stékaly slzy. Pak císařovnu rychle ujistil: „Já se ho ani nedotkl, Veličenstvo!“

Beatrix plná beznaděje přejížděla pohledem po shluku stanů a koňských výběhů. Tady je to neštěstí ohrožovalo méně než dole ve vojenském táboře na Martově poli. Stefano di Stella, Fridrichův jednoruký tlumočník a manžel její důvěrnice Marie Claire, poradil císaři při příjezdu do Říma, aby se utábořil na kopci, protože se v tuto roční dobu strhne často silná bouře a vzplane pak obvykle epidemie.

Nikdo ale nemohl tušit, že se jeho varování už o několik dní později naplní tak hrozným způsobem. Po prudkých bouřkách stoupaly z bažiny škodlivé výpary a hejna hmyzu a jen o pár hodin později začala smrt se svou žní.

Stefanovi bylo třeba děkovat za to, že císařská rodina ještě žila. Stovky lidí ale zemřely. A ať se Beatrix podívala kamkoli, bylo to děsivé.

O kus dál nalevo se někdo snažil nasednout na koně, neměl na to už ale sílu. Po její pravici klesli dva muži uprostřed cesty na kolena, sepjali třesoucí se ruce a prosili Boha, aby je uchránil trýznivé smrti, které padlo za oběť tolik jejich druhů.

Musíme to místo co nejrychleji opustit, pomyslela si Beatrix zoufale. Moje děti! Jak jinak je mám přivézt domů živé? Ještě nikdy, ani v prvních letech manželství, tak moc netoužila po Burgundsku. Tam by byla v bezpečí, vážená a chráněná.

Najednou se ozvalo ze zadní části stanu sténání. Beatrix ztuhla leknutím a pustila plachtovinu.

Postihla nákaza mého prvorozeného, Fridricha, který je odmalička neduživý? Nebo Jindřicha? Nebo dokonce malého Konráda, kterému ještě není ani půl roku? ptala se sama sebe vyděšeně a rozběhla se dozadu.

Při tom, co spatřila, si ale s úlevou oddechla, i když jen na chvíli. Hezká Marie Claire už vzala naříkajícího nejmladšího prince do náruče, houpala ho a chlácholivě na něho mluvila, dokud ho kojná nepřiložila k prsu.

„Má žízeň,“ uklidňovala Marie Claire císařovnu. „Není divu v tom vedru.“ Přinutila se k úsměvu a utřela si okrajem závoje kapky potu z čela.

Beatrix nedokázala odvrátit pohled od kojence, který žbluňkavě pil.

Po chvíli uchopila Marie Claire za ruku a odvedla ji několik kroků stranou, dál od kojných a chův.

„Tvůj muž šel včera za císařem, aby ho přiměl k rychlému odjezdu,“ pošeptala jí. „Zdá se, že ničeho nedosáhl. Musíme to neblahé místo opustit. Tady nás čeká smrt!“

Marie Claire zvedla s politováním ruce. Chtěla také pryč odsud, i ona se bála o své dítě, dcerušku, kterou porodila Stefanovi a kterou oba vroucně milovali. Měla strach o sebe a o Stefana a hrůza z všudypřímného, bolestivého umírání u ní vyvolávala zlé sny.

Stefano opustil relativní bezpečí tohoto stanu, kde se měl z císařova příkazu starat o Beatrix, Marie Claire a jejich děti, aby přesvědčil Fridricha, že se mají se zbytkem vojska neprodleně vydat na sever. Pryč z toho zamořeného místa.

Zatím bez úspěchu.

„Mrzí mě to,“ pronesla mladá žena tiše.

Beatrix krátce zvažovala nápad, který dostala. Ať ale udělá cokoli, bude čekat nebo jednat, přivede své děti do nebezpečí. A nečinnost vzhledem k té katastrofě už nevydrží. Vrhla tedy ještě jednou zkoumavý pohled na svého nejmladšího, který spokojeně pil, odhodlaně se otočila na podpatku a zamířila znovu k východu.

Strážní jí chtěli zabránit v opuštění příbytku a postavili se jí do cesty.

„Jeho císařské Veličenstvo výslovně nařídilo…,“ začal nesměle starší z nich, který pocházel ze Švábska, jak věděla a poznala i podle jeho dialektu.

Napřímila se jako svíce, i tak ale byla pořád ještě o hlavu a půl menší než on, podívala se mu do obličeje, vystrčila bradu a řekla přísně: „Jsem tvoje císařovna. A naléhavě si přeji mluvit se svým manželem císařem. Ve velice důležité záležitosti, která nestrpí odklad.“

Po rychlé, nejisté výměně pohledů mezi strážnými Šváb namítl: „Ale ta nákaza… Vaše Veličenstvo…“

„Vidíte na krátké cestě z tohoto stanu k mému choti nějaké nemocné nebo mrtvé? Ne. Lékaři říkají, že jsou to škodlivé výpary, které u nás vyvolávají nemoc, a ty mohou stoupat ze země všude, i tady uvnitř. Nechte mě tedy projít. Okamžitě!“

Oba strážní se na sebe zase nerozhodně podívali.

Nevydrželi ale Beatrixin naléhavý pohled a nakonec váhavě ustoupili stranou.

Mladá císařovna procházela rychle táborem ke stanu svého manžela s pohledem upřeným na zem, jako by čekala, že se každou chvíli otevře a obklopí ji oblak jedovaté mlhy, z níž nebude úniku. Koutkem oka zaznamenala, že nalevo i napravo na ni zírají nebo před ní prchají muži. Teprve pět kroků před červeným stanem jejího chotě, darem anglického krále k jejich svatbě, se panovačně podívala na stráže, které se jí uctivě uklonily a bez odporu ustoupily, aby jí umožnily vstup.

Pohled, který se Beatrix uvnitř naskytl, ji zasáhl zcela nepřipravenou.

Fridrich v letech po jejich sňatku svedl mnoho bojů a válek, zůstal ale vždycky bojechtivý a neochvějný.

Teď ale seděl zhroucený na židli s rukou ovinutou kolem čela, očima opuchlýma a zarudlýma. Za ním stáli se sklíčenými obličeji mohučský arcibiskup a Philipp z Heinsbergu, kolínský kancléř a kapitulní děkan.

Onemocněl snad Fridrich také? pomyslela si Beatrix vyděšeně. Zemře? Co bude potom se mnou a dětmi?

Vtom ji ale spatřil a vrávoravě se zvedl. Vztáhl k ní paže a polekaně se zeptal: „Co tady děláš, drahá? Je něco našim synům?“

„Ne. Ještějsme v pořádku,“ řekla a on s úlevou klesl zpátky na židli. Na rozdíl od většiny mužů si nenechal ostříhat vlasy; uškodilo by to vážnosti panovníka.

Císařovna rychle přejela pohledem po hloučku mužů, aby zjistila, kdo by mohl být v té záležitosti jejím spojencem. Stefano a osobní lékaři, řekla si bez váhání a zachytila pohled mladého tlumočníka, který přišel před několika roky při bojích o Řím o pravou ruku. Nosil na pahýlu paže umně zhotovenou ruku z kovu, kterou pro něj na žádost královny navrhl jeden z nejlepších italských stavitelů strojů mistr Marchese.

„Odjeďme odsud, můj nejdražší choti, pryč z tohoto místa smrti! Prosím tě! Dej rozkaz k odjezdu, jinak všichni trýznivě zemřeme, a naši synové jako první.“

Ukázala na tlumočníka, který pocházel z Říma. „Nikdo se nevyzná tak dobře v tomto okolí jako on. A jeho rada zní odejít na sever. Stefano, stůjte při mně! Díky vaší prozíravosti jsme zatím tady na kopci přežili. Jak dlouho ale ještě?“

Protože nesměla manžela otevřeným odmlouváním v přítomnosti členů jeho družiny ponížit, klesla před ním na kolena. Než ale sklopila zrak, vyzvala Stefana pohybem ruky, aby pro-mluvil.

„Ano, Vaše Veličenstvo, i já vás prosím, abyste opustil tohle místo!“ zvolal naléhavě. „Dejte se směrem na sever! Jsou tam chladné lesy bohaté na potoky a čistou pramenitou vodu.“

Oba osobní lékaři, magistři Guido a Kuno, horlivě přikyvovali.

Fridrich se díval z jednoho na druhého a třel si bledý obličej.

Po dlouhém mlčení poručil: „Vstaň, moje drahá choti! A vy ostatní odejděte! Chtěl bych si promluvit s císařovnou zcela o samotě.“

Jakmile všichni opustili císařův stan, natáhl Fridrich k Beatrix ruce, aby jí pomohl vstát. Dovedl ji ke stolku se džbánem a poháry. Posadili se na úzkou truhlici, která u něho stála.

Zvenku pronikaly plátěnými stěnami zoufalé výkřiky. Uvnitř nehybně seděl na bidýlku Fridrichův nejmilejší lovecký sokol a upřeně na ně hleděl.

Beatrix opatrně zkoumala rysy svého manžela a dospěla k hroznému poznání.

„Kdo?“ zeptala se bez jakéhokoli úvodu.

Každou hodinu dostávali nové zprávy o úmrtích. Půl tuctu biskupů už nákaza během několika dní skolila, důvěryhodné rádce a zkušené soudce, druhy v boji, vážená knížata a taky císařova bratrance Fridricha z Rothenburgu, syna starého krále Konráda.

Bezpochyby každá ta smrt jejího manžela zasáhla, nikdy ale ještě neplakal. Když mu teď stouply do zarudlých očí slzy, tušila odpověď.

„Kdo?“ zopakovala tiše, zatímco Fridrich sbíral veškerou sílu k odpovědi.

„Rainald.“

Dvě krátké slabiky byly jediným zalkáním, výkřikem zoufalství. Císař si zakryl oči rukou, jeho ramena se otřásala.

Beatrix mu chlácholivě položila pravici na záda, levou rukou mu pročesávala vlasy jako dítěti. V hlavě se jí divoce honily myšlenky. Rainald z Dasselu, kolínský arcibiskup a po císaři nejvlivnější muž říše… Fridrich mu bezmezně důvěřoval, vždy bez váhání uskutečňoval jeho triky a prohnané strategie. Přičemž musela přiznat, že Rainaldovi šlo vždy o císařovo dobro a čest. Přesně řečeno o to, co za ně považoval. Často také vyhledával hádky, především s papežem. Následky teď musí nést.

I když Rainaldovo úmrtí Fridricha tak zasáhlo, Beatrix toho Kolíňana nemohla vystát. Nejen proto, že žárlila na jeho obrovskou moc. Bála se ho. Dřív nebo později by začal být nebezpečný i jí.

Jemně sejmula manželovu ruku z očí.

„Místo v nebeské říši má zaručené,“ řekla tiše. Pak se mu ale podívala do obličeje a pronesla pevnějším hlasem: „Copak to nevidíš, drahý? Smrt se pořád víc blíží k lidem, kteří ti leží na srdci. Sahá po tvých nejlepších přátelích a nejbližších rádcích. Chceš čekat, až si vezme naše syny?“

Znovu před ním poklekla, přestože nebyli přítomní žádní svědkové, a uchopila do dlaní jeho ruce.

„Prosím, prchněme z tohoto místa! Kvůli životu našich dětí! Pojeďme na sever, abychom unikli nákaze, horku a zápachu a našli útočiště ve vlahých lesích, kde zurčí průzračné potoky.“

Fridrich zasténal a znovu ji zvedl, přiměl ji usednout vedle něho.

„Jak?“

Jeho otázka byla skoro výkřik.

„Muži mi umřou dřív, než k nim dorazí můj rozkaz. Pěšáci hrůzou ze smrti utíkají v zástupech. Ten, kdo je z rytířů ještě naživu, nemá už sílu obléknout brnění. Dokonce i koně jsou příliš slabí. Není to jen tou hroznou epidemií… Nemáme už skoro žádné zásoby a krmivo. Severoitalská města uzavřela proti nám tak mocný pakt, že nemůžu boj proti nim vyhrát. Museli bychom se k alpským průsmykům probít. To je ale v této situaci nemožné.“

Po hlubokém nádechu pokrčil rameny a s matným pohledem prohlásil: „Nemůžeme odsud pryč.“

Beatrix byla otřesena rozsahem porážky, kterou její vždy k boji připravený manžel právě přiznal.

„Když zůstaneme, zemřeme taky!“ namítla zoufale.

Fridrich zasténal.

„Mám snad nařídit ústup? Divoký úprk? Nerozumíš…“

Zmlkl, patrně aby přemýšlel, jak nejlépe jí vysvětlit, že jeho dilema je větší, než jí přiznal.

„Zažil jsem už v životě několik zlých porážek,“ začal drsným, chraplavým hlasem. „Dokonce i takovou, při níž jsme během několika hodin ztratili devět desetin vojska… Při druhém křížovém tažení u Dorylaea přesně před dvaceti roky.“

Beatrix přikývla. Slyšela o těch hrozných událostech.

„Tehdy jsme ale mohli dávat vinu Seldžukům, kteří nás přepadli, hladu, nedostatku vody… A také malárii, která se v jižních zemích vyskytovala mnohem častěji.“

Podíval se na ni a ona znovu kývla na souhlas. To věděl konec-konců každý, kdo hodně cestoval.

„Ještě nikdy nikdo ale neviděl udeřit nákazu tak rychle jako tady! Žádný žijící člověk neslyšel o něčem podobném. Stále hlasitěji se šíří řeči, že nás zasáhl boží hněv, protože jsem schizmatem rozvrátil církev. Protože jsem neuznal Alexandra papežem.“

Unaveně si prohrábl prsty narudlé kadeře a pokračoval ve svém doznání.

„Jen se podívej. Jako první zemřeli biskupové, kteří se ve sporu o pravého papeže postavili na mou stranu, vystupovali proti Alexandrovi a zasazovali se za Paschala. A teď zemřel Rainald. Ten, kdo roztržku naplánoval a udělal z Paschala papeže. Není to voda na mlýn pochybovačů? A vším jsem vinen já, protože jsem připustil, aby byl zničen vzácný, prastarý kostel, když jsme se probojovávali ke svatopetrskému dómu.“

„V tom případě jsem vinna i já, protože jsi to dělal, abych byla korunována císařovnou,“ vyhrkla Beatrix polekaně. „A naše děti jsou v ještě větším nebezpečí. Úpěnlivě tě znovu prosím, opusťme tohle neblahé místo!“

Její pohled byl srdcervoucí. Fridrich se konečně odhodlal k rozhodnutí.

Hlasitě zavolal dovnitř lužického markraběte, přítele z mládí a dlouholetého důvěrníka. Dietrich přijel do Říma s třiceti rytíři, z nichž skoro všichni v posledních dnech zemřeli.

„Kníže Dietrichu, dejte rozkaz k přípravě našeho odjezdu! Zítra ráno opustíme toto místo a potáhneme do lesnatých oblastí na severu. Nemocné tu musíme nechat. Nemám však nikoho, kdo by se o ně postaral. Možná se najde pár mnichů, kteří to budou ochotní udělat.“

Markrabě Dietrich, zaprášený a zpocený z parného římského léta, s úlevou přikývl. Vyšel ven, aby předal rozkaz dál a našel mezi těmi bledými, vrávorajícími a oholenými mátohami pár mužů, kteří budou ještě dost silní na to, aby jej provedli.

Císař k sobě mezitím zavolal mohučského arcibiskupa.

„Po těch ztrátách – je to už v několika dnech přes tisíc mužů – potřebujeme posilu, chceme-li se dostat bez úhony přes Alpy, kolem jednotek spolku lombardských měst. Excelence, pošlu vás a vévodu z Zähringenu za mými knížaty s výzvou, aby nám poslala nové kontingenty.“

Christian z Mohuče byl v boji osvědčený muž, který vedl do Itálie velké množství válečníků a ještě před několika týdny v bitvě o město Tusculum šermoval v první řadě. Kolik jeho rytířů je ještě naživu, neví patrně nikdo, malé skupiny cestujících jsou ale méně nápadné. Hlavně aby on a Zähringen prošli a přivedli potřebnou pomoc. Než mohl arcibiskup odejít, aby vše připravil na cestu, Fridrich ho ještě zadržel a dal mu druhý příkaz: „A vyřiďte knížatům, kteří válčí s mým bratrancem Jindřichem Lvem, aby toho laskavě nechali. Nařizuji klid zbraní. Okamžitě!“

Na válku, která zuřila v jeho říši na sever od Alp, kvůli katastrofě u Říma a hrozbě ze strany Lombardské ligy skoro zapomněl.

Rozhodl se proto udělit lužickému markraběti další rozkaz, až se objeví.

„Dietrichu, vraťte se domů, ještě dnes! Ztratil jste tu skoro všechny muže a můžete tam pořídit víc než tady. Přesvědčte své bratry a braniborského markraběte, aby okamžitě zastavili boj proti saskému a bavorskému vévodovi, pokud nechtějí ztratit mou přízeň. Spoléhám na vás.“

Svého uvážlivého příbuzného poslechnou rebelantští Wettinové a Askánci spíš než mohučského arcibiskupa nebo Zähringena.

Dietrich potvrdil přijetí rozkazu – částečně s úlevou, částečně sklíčeně kvůli mnoha zprávám o úmrtí, které má přinést do svého markrabství –, a ztěžka odkráčel, aby shromáždil poslední ze svých mužů.

Dámy kolem Beatrix měly plné ruce práce, aby byl do zítřejšího rána připravený odjezd.

Když se boural její stan, vyšla ven a přejížděla pohledem po okolí.

Několik mužů bylo ještě zaměstnáno rozebíráním císařova čtyřpokojového červeného stanu a nakládáním plátěných stěn, stožárů a truhlic na několik vozů tažených voly, které je budou následovat.

Fridrich stál vedle osedlaného koně, v jeho blízkosti se zdržovali někteří z nejbližších důvěrníků.

„Kde je předvoj? Jak dlouho tu mám ještě čekat?“ vybuchl netrpělivě a poslal dva starší panoše dolů do tábora se vzkazem příslušné setnině jezdců, aby si laskavě pospíšila.

To znamenalo čekat, než se panošové vrátí, v nejlepším případě s plně ozbrojeným předvojem na koních.

Po zdánlivě nekonečné době se ale vrátil jen jeden, udýchaný a popelavý v obličeji.

„Co se stalo? Kde je tvůj průvodce?“ obořil se na mladíka maršál Jindřich z Pappenheimu. „Nebo snad cestou zemřel?“

Panoš lapající po dechu padl na kolena. „Utekl, nevím kam,“ hlásil v pláči. „Řekl, že bude raději zbabělec, než aby šel do údolí a přivodil si v táboře smrt…“

Maršál mrzutě zkřivil obličej. V posledních dnech dezertovalo mnoho pěšáků. Bez ohledu na následky, bez soucitu s přáteli a příbuznými. Strach, že zemřou stejně bolestivě jako už stovky mužů před nimi, byl větší.

„A předvoj, kdy konečně dorazí předvoj?“ požadoval císař informaci.

Chlapec zmlkl a setřel si rukávem z obličeje slzy. Když byl jeho obličej zase nezakrytý, zračila se v něm čirá hrůza.

„Koně se pasou ve výbězích, leží tam včera sbalené rance, když jsem ale vstoupil do stanů, byli tam všichni mrtví!“ zvolal a rozvzlykal se.

„Všech sto. Všichni muži ve všech stanech… Ani jeden už nežil…“

Klesl na zem, chytil se oběma rukama za hlavu a kolébal trupem ze strany na stranu.

Čekající dvůr vyděšeně mlčel.

„Vaše Veličenstva, musíte opustit tohle místo,“ naléhal v největších obavách magistr Guido.

Fridrich dal konečně rozkaz k odchodu, podobal se ale spíš zoufalému úprku než spořádanému odjezdu. Uháněli jako štvaní démony, hroznými výpary, které přinášely smrt.

Za sebou slyšeli zděšené výkřiky těch, kteří zůstali v táboře. „Prchejte, prchejte!“ volali na sebe navzájem. „Smrt je nám v patách!“

Nejistota

Míšeňský markrabě Ota, jeho manželka Hedvika, jeho bratři Dietrich a Dedi, Dietrichův syn Konrád, Dediho manželka Mathilda;
Míšeň, září 1167

Míšeňský markrabě byl zase špatně naložený. Už řadu dní. Od chvíle, kdy dorazily ke dvoru zlé zprávy o průběhu císařova italského tažení, o kterém už dávno kolovaly příšerné zvěsti. Které bratr Dietrich, jenž se právě vrátil z Říma, potvrdil, dokonce i ty nejneuvěřitelnější. A kníže Ota byl i v dobré náladě hrůzu nahánějící muž.

Nebylo tedy divu, že se dvě mladá pážata před dveřmi jeho pokoje dohadovala a šeptala si důvody, proč má jít jako první s objednaným džbánem studené vody dovnitř ten druhý.

„Zaklepej, kníže je koneckonců tvůj strýc!“ vybídl starší z dvojice desetiletého Konráda. Ten ale nevěřil, že se může při pážecí službě, kterou započal teprve včera, odvolávat na blízké příbuzenství s markrabětem Otou.

Jeho otec Dietrich z Lužice, který se vrátil z Itálie a seděl taky v pokoji, do kterého se neodvažovali vstoupit, mu to znovu výslovně řekl, než ho předal míšeňskému stolníkovi.

„Jsi teď páže na knížecím dvoře a máš se naučit všechno, co mu-síš znát a umět, aby ses mohl stát panošem a později rytířem. Nehraje při tom žádnou roli, kdo je tvůj otec. Budeš posuzován jen podle toho, co dokážeš. Spíš ještě přísněji než ostatní, a to právě kvůli tvému původu a zodpovědnosti, která tě v budoucnu čeká.“

Kdyby nebyl tak vyděšený, zakoulel by Konrád při tom napomínání očima.

Ano, byl jediný legitimní syn markraběte a měl po jeho smrti vládnout Lužické marce. To slyšel už mnohokrát. V tu chvíli měl ale těžké srdce kvůli rozloučení s domovem v Eilenburgu a nejistotě, jestli mnoho nových povinností zvládne.

Jeho otec to patrně vycítil, protože mu položil ruku na rameno, podíval se na něho a řekl: „Neudělej mi ostudu!“

To Konrád nechtěl ani za nic na světě.

Nebylo to ale tak jednoduché, když mu bylo teprve deset a ze dne na den se ocitl ve službách říšského knížete. Přitom ho měl jeho urozený otec poslat do jiné domácnosti už před třemi roky, jak bylo běžné. Proč to tak dlouho odkládal, Konrád nevěděl. Možné důvody ještě přiživovaly jeho pochybnosti o sobě. Myslí si snad otec, že by úkoly nezvládl, protože upřednostňuje levou ruku před pravou? Komplikovalo to jeho výcvik ve zbrani. Dostal už několik lekcí od otcova mistra zbrojíře, výsledek byl ale dost zarmucující.

„Zaklepeš a zeptáš se, já ponesu džbán,“ sykl Jakob. Bylo mu jedenáct a sloužil na míšeňském dvoře už čtyři roky. Proto se tady vyznal a věděl také, jak je třeba se chovat, aby neměl nepříjemnosti. Míšeňský markrabě neměl dnes koneckonců špatnou náladu poprvé.

A nést džbán taky nebyl zrovna snadný úkol. Co kdyby ho upustil nebo zakopl a polil strýci vodou šaty a boty? Navíc sedí uvnitř jeho otec a bude ho sledovat přísným pohledem. Nechtěl ani pomyslet na to, že by se mu přihodil takový malér.

Uprostřed dohadování a špitání chlapců se najednou otevřely dveře zevnitř.

Hoši sebou leknutím trhli a proud vody pokropil Konrádovi nohy. Rychle couvl o dva kroky. Z místnosti vyšla markraběnka, Konrádova teta Hedvika.

Připadala mu překrásná v těch červených šatech a s dlouhými světlými vlasy. Byla jediná na míšeňském dvoře, kdo mu nenaháněl strach.

Hedvika se k synovci sklonila a položila mu ruku na rameno, úplně jinak než jeho otec, ne tak pevně, ale úplně zlehka. Její ruka byla teplá a měkká.

Podívala se mu do očí a řekla s povzbudivým úsměvem: „Běž už dovnitř, než vás začne Jeho Jasnost postrádat.“

Nejpozději od tohoto okamžiku miloval Konrád svou tetu vřele a vroucně.

Mateřskou lásku nikdy nepoznal. Jeho vlastní matka opustila Eilenburg, jakmile se narodil a byl pokřtěn. Otec o ní nikdy nemluvil. Ze staré chůvy se mu občas podařilo vylákat pár podrobností. Například že se v míšeňském dómu vzdáleném jen několik kroků od markraběcího paláce konala u příležitosti jeho křtu slavnostní bohoslužba, zatímco venku zuřila bouře s hromy a blesky a lilo jako z konve. Možná si to ale jen vymyslela, aby se bál.

Tady v Míšni se pouze jeho laskavá teta snažila nahradit mu matku. Teď ale udělá lépe, když se soustředí na svůj úkol.

Zatímco markraběnka kráčela ke schodišti, vstoupili Konrád s Jakobem do místnosti a uklonili se. Markrabě Ota mrzutě zavrčel, gestem je vyzval, aby džbán postavili, a poslal je pro polštáře na sezení. Podle zvuků, které pronikaly dovnitř oknem z nádvoří, dorazila právě skupina jezdců.

Byli očekáváni další hosté: hrabě z Groitzsche a Rochlitzu s chotí. Jmenoval se Dedi a byl to mladší bratr obou markrabat, to Konrád věděl. I to, že Dediho manželka Mathilda z Heinsbergu pochází z jedné velice mocné rodiny v Porýní, mu bylo známo. Otec trval na tom, že se musí naučit zpaměti jména, tituly a příbuzenské vztahy nejvýznamnějších rodin císařské říše.

Když Konrád stavěl džbán na stůl, vrhl koutkem oka kradmý pohled na svého otce. Z jeho tváře se ale nedalo nic vyčíst, s výjimkou toho, že knížata patrně probírají velice vážné věci. Nebylo divu. To, že záležitosti v Itálii neprobíhají dobře, věděl dokonce i on.

Pak už chlapci vyklouzli ven, aby donesli požadované polštáře.

Stáli déle ustrašení před pokojem, než byli nakonec uvnitř.

To už se mi nikdy nestane! rozhodl se Konrád v duchu. Zároveň si ale položil otázku, jak má přečkat první dny jako páže na míšeňském dvoře, aniž by se blamoval a zklamal otce. Všude číhaly léčky.

„Honem, pojď se mnou! Podíváme se seshora, jak tlustý hrabě z Groitzsche sesedá,“ zašeptal Jakob a v touze něco podniknout ho dloubl do boku. „Možná spadne z koně!“ Starší z chlapců se zasmál a zamířil chodbou k oknu, z něhož bylo vidět na hradní nádvoří. Po krátkém zaváhání se Konrád rozběhl za ním.

„Můj starší bratr Lukas je už panoš a slouží jednomu z rytířů, kteří se vydali verbovat ve Francích osadníky,“ řekl Jakob a škodolibě se zašklebil. „Dělal se pořád tak důležitým… a teď ten hlupák dřepí v Tmavém lese ve společnosti hladových rolníků a mává pravděpodobně spíš sekerou než mečem. Zatímco my tu můžeme zažívat napínavé chvíle. Paráda!“

Ke zklamání obou tajných pozorovatelů Dedi z koně nespadl, hlasitě ale hekal, když sesedal z koně. Jeho baculatá manželka Mathilda už mezitím elegantně sestoupila a plna radosti z opětovného shledání objala svou švagrovou Hedviku.

Kolem pobíhali sloužící, kteří měli obstarat koně a odnést zavazadla do pokojů pro hosty.

Markraběcímu páru byl podán nápoj na uvítanou. Teď se k nim připojili i Ota a Dietrich a pozdravili svého bratra a jeho manželku na hradním nádvoří rozbahněném ještě od nočního deště.

Na trojici málem nebylo poznat, že jsou bratři. Ota byl podsaditý s markantní bradou, Dietrich štíhlý s ostře řezanými rysy obličeje, Dedi naproti tomu tělnatý, proto se mu potají říkalo jen „Tlustý“.

„Proběhla vaše cesta bez problémů?“ zeptala se Hedvika hostů, kteří právě dorazili.

Než mohl někdo odpovědět, začal Ota naléhat: „Jestli nejste příliš unavení, měli bychom se hned odebrat do mého pokoje.“

Bylo třeba probrat důležité věci. Aby tomu dodal větší důraz, zeptal se tlumeně švagrové Mathildy: „Přinášíš patrně zprávu od svých bratrů. Dobrou, nebo špatnou?“

Mathildini bratři Goswin a Philipp z Heinsbergu odjeli také s císařem do Říma. To, co vyprávěl Dietrich o průběhu válečného tažení, mělo obrovský význam nejen pro říši, ale i pro rod Wettinů. A obzvláště pro vzpouru proti mocnému vévodovi Jindřichovi Lvu, příteli a bratranci císaře, na níž se rozhodujícím způsobem podíleli. Převezme Mathildin bratr Philipp, dosud kapitulní děkan v Kolíně, úřad a záměry jejich zesnulého spojence Rainalda z Dasselu? Ta nejistota ovlivňovala nejen Otovu náladu, ale působila i na jeho střeva a činila ho ještě podrážděnějším než jindy.

Mathilda rozvážně přikývla. „Určitě se chcete všichni hned dovědět, jakou zprávu přinášíme od mého bratra Philippa. Nepotřebujeme odpočinek. I koupel může počkat.“

„Tak to už pověz!“ vyhrkl Ota.

„Ne tady na dvoře,“ zašeptala Mathilda tajemně a nechala nezodpovězeno, jestli jsou to dobré nebo špatné zprávy.

Přesně řečeno, jestli jsou jen špatné nebo i takové, které slibují naději. Její mlčení a neproniknutelný obličej ještě zesiloval nepříjemný pocit míšeňského markraběte. Protože ty zprávy očividně nebyly určené pro cizí uši.

Mathilda se tvářila, jako by nespokojenost v Otových rysech obličeje nezpozorovala. Ve skrytu pobavena jeho netrpělivostí se zavěsila do Hedviky, když kráčeli k paláci, kolem pekárny a kovárny. Aby švagra pozlobila, pronesla tak hlasitě, že to muži museli slyšet: „Drahá Hedviko, rozhodně chci využít pobytu v Míšni k nákupu dvou tuctů těch krásných pohárů se slovanskými vzory, které nabízejí na prodej vaši hrnčíři. Vždycky jsem ti je záviděla a nutně potřebujeme na Rochlitzu pár nových kusů. Prostě se jich příliš rozbilo.“

Ota se podle očekávání otočil a vrhl na ni káravý pohled, že myslí – typická ženská! – na takové nicotnosti, když je ve hře tolik velkého a důležitého.

Zanedlouho mu začne z uší a nosních dírek vycházet kouř, pomyslela si Mathilda vesele.

Dělala, jako by si němé výčitky nevšimla, a přestože se Ota ani slůvkem nezeptal, jestli měli dobrou cestu, zářivě se na něho usmála a prohodila konverzačním tónem navenek úplně bezstarostně: „Děkuji za optání, vážený švagře. Vyrazili jsme včera z Rochlitzu a přenocovali v ubytovně kláštera, který jsi nechal zřídit v Tmavém lese. Odtamtud sem to už není ani patnáct mil a my si je o tomto krásném podzimním dnu užili bez komplikací.“

Odstranila ze své peleríny zářivě červený list, s úsměvem ukázala na modrou oblohu a vážněji pokračovala: „Je naprosto neuvěřitelné, co tam cisterciáci za tak krátkou dobu vytvořili! Místo, kde to žije. Jsou už založena první pole a zahrada s léčivými bylinami, stojí mlýn a mnoho domů, buduje se kostel… A zbožní bratři se moc snažili zpříjemnit nám pobyt.“

Dediho utrápený obličej svědčil o tom, že by jeho popis cestování dopadl méně nadšeně. Na druhé straně obdivoval svou manželku i za to, že snášela nesnáze dlouhé cesty bez nářku a dokázala z nich dokonce ještě vyvodit něco dobrého. Vážil si jí za to, stejně jako její moudrosti a synů, které mu darovala.

Mathilda uchopila rychlým hmatem závoj, který jí rozevlál poryv větru, a obrátila se znovu na Otu.

„To utvrdilo mého Dediho v rozhodnutí založit vlastní klášter, mimo jiné i k našemu poslednímu odpočinku. Vybrali jsme už vhodné místo – Zschillen, jižně od Rochlitzu…“

„Tak si to otec nepředstavoval,“ namítl dosud nápadně mlčící Dietrich. „Zvolil jako pohřebiště naší rodiny Petersberg.“

„Nenecháváš sám stavět klášter v Dobrilugku?“ pronesl jízlivě Ota. Hněval se na svého otce i po jeho smrti. Neobjevil se ani na pohřbu starého markraběte.

Založit klášter a přivést do marky Míšeň a Lužice osadníky byla důležitá opatření k budování země. Konečně se mohou těm úkolům věnovat, pokud události v Itálii a otevřená saská válka všechno dosažené nezpochybní.

Než mohl Dietrich odpovědět, dorazila skupinka k paláci a stoupala k pokoji knížete. Pážata tam rozložila polštáře k sezení a stála připravena s umyvadlem, džbánem a plátěným ručníkem, aby se vysoce postavení hosté mohli osvěžit a umýt si ruce.

Mistr kuchař už postavil na stůl mísy s pečení, sýrem a šunkou. Vrchní šenk měl nachystaná různá vína a studenou vodu k ředění. Ota nechal nalít a poslal všechny kromě svých bratrů, Hedviky a Mathildy ven.

„Ty se, hošíku, postav před dveře a dávej pozor, aby nás nikdo neposlouchal!“ přikázal Konrádovi.

Chlapec se zdvořile uklonil a zmítán protichůdnými pocity se vzdálil. Na jednu stranu ho naplňovalo hrdostí, že dostal tak důležitý úkol, na druhou si položil otázku: Co když někdo přijde, například rytíř, a nedá se pážetem odehnat?

Najednou si uvědomil, že má mnohem větší problém. Nutně musí na záchod, nesmí ale stanoviště opustit. Snad nebude porada knížat uvnitř trvat moc dlouho… Když zaslechl na schodech kroky, nervózně se podíval do chodby před sebou.

K jeho úlevě nepřicházel žádný rytíř, ale Boris ze Zboru, nápadně vysoký panoš slovanského původu.

„No, maličký, co tady postáváš a přešlapuješ z nohy na nohu?“ zeptal se ho pobaveně.

Konrád mu vylíčil svůj problém. Borisův úsměv byl pořád širší.

Udeřil ho do ramene tak silně, že se Konrádovi podlomila kolena, a prohlásil: „Tak už upaluj, ve své velkorysosti tě tu zastoupím. Ale pospěš si!“

„Není to…?“ Konrád najednou nevěděl, jak má svou vlažnou námitku formulovat.

„Neposlouží vážnosti knížete, když se počuráš na podlahu před jeho pokojem,“ pronesl Slovan sarkasticky. „Tak dělej! Ale ne tady!“

Konrád se s úlevou rozběhl. Celou cestu slyšel Borise prskat smíchy.

„Tvůj syn, viď?“ zeptala se Mathilda Dietricha, který s úsměvem přikývl.

Hraběnka z Groitzsche hned po sňatku s Dedim všem jeho příbuzným tykala, zatímco Hedvika svému švagru Dietrichovi aspoň před druhými pořád ještě uctivě vykala. Přišla na míšeňský dvůr jako třináctiletá dívka a byla tehdy ze svého o dvacet let staršího manžela a jeho přísného otce hrozně vyděšená. Mezitím ale darovala Otovi dva syny a naučila se ho, aniž si toho všiml, chytře řídit.

„Je dobře, že tě má Konrád u sebe jako svou tetu,“ řekla Mathilda srdečně Hedvice.

„Ze všech sil se snažím dát tomu chlapci trochu tepla domova,“ pronesla Hedvika a obrátila se přímo na groitzschskou dvojici: „Kdy nám pošlete vaše syny? Tady by byli dobře zaopatřeni. Jsou všichni zdraví, že?“

Ota netrpělivě udeřil pěstí do stolu.

„Nemůžete to tlachání odložit, až budeme hotoví? Ve hře je budoucnost našeho rodu!“ Vyčítavě se obrátil přímo na Mathildu: „Abys věděla, drahá švagrová, skutečnost, že sem dal Dietrich konečně svého chlapce, nám dovoluje vydávat tuto schůzku navenek za rodinné setkání. Protože se Dietrich na rozdíl ode mě a tvého váženého manžela neúčastní vzpoury proti Jindřichovi Lvu. Je dobrým přítelem císaře a musí se u něj za nás přimluvit, když bude nejhůř. A zprávy, které přináší…“

Přejel si rukou po obličeji a druhou křečovitě sevřel cínový pohár, jako by to byl hadr, který chce zmuchlat.

„Tak často jsme tu sedávali a diskutovali o budoucnosti našeho rodu… Obávám se však, že ještě nikdy nebyla situace tak hrozivá. Dietrichu, Mathildo, doufám, že víte víc.“

Saská válka

Ota, míšeňský markrabě, jeho manželka Hedvika, jeho bratři Dietrich a Dedi, Dediho manželka Mathilda z Heinsbergu;
Míšeň, září 1167

Ota by nejraději okamžitě vytáhl ze své švagrové vše rozhodující informaci, jestli se vlivný Philipp z Heinsbergu postaví na jejich stranu.

Byl ale nejstarší a nejvýznamnější kníže ve své rodině, čímž stál oficiálně v jejím čele. Nemohl přenechat první slovo při tak osudné poradě ženské. Navíc měl zlost, že jsou Dietrich a Mathilda lépe informovaní než on. Začal proto dopodrobna líčit situaci, zatímco zvenčí pronikal dovnitř křik stájníků a bušení kladiva kováře.

„Už náš otec bojoval proti Jindřichovi Lvu – a tvůj taky,“ připomněl markrabě Ota s pohledem upřeným na Hedviku, dceru Albrechta Medvěda. „Trvá to třicet let! Nikdy se ale nepodařilo toho chlapa porazit, protože měl na své straně císaře, který ho učinil ještě bohatším a silnějším, dal mu dvě vévodství a naše výtky a stížnosti neustále odbýval. Zahájili jsme proto loni boje znovu, jakmile císař překročil Alpy. Před několika týdny jsme odpřisáhli v Magdeburgu mocné spojenectví skoro se všemi Jindřichovými nepřáteli. Inkoust na pergamenu ale ani neuschl a přišla zpráva, že náš nový, nejmocnější spojenec a přímluvce u císaře Rainald z Dasselu zemřel.“

Zhluboka se nadechl a vypil obsah poháru naráz.

„Ztroskotali jsme na celé čáře,“ shrnul hořce. „Jindřichův hrad Haldensleben se nám nepodařilo dobýt a museli jsme odtáhnout, protože v otevřené bitvě nebylo možné zvítězit. Christian z Oldenburgu, který pro nás dobyl Brémy, zemřel, a Jindřich získal k lítosti tamních občanů město zpátky. Brémský biskup Hartwig zase rychle změnil strany. A země je až k branám Magdeburgu zpustošená.“

Ota obrácený k Hedvice pokračoval ve zdrcující rekapitulaci: „Tvému otci je skoro sedmdesát a už dávno nemůže táhnout do boje. A tvým bratrům chybí jeho ráznost a odvaha.“

„Moji bratři vedou válku!“ vytkla mu Hedvika ostře a každý v místnosti větu v duchu dokončil: … zatímco my tu jen posedáváme a lamentujeme, než zopakovala: „Vedou válku proti vojskům Lva, která plení zem až po Magdeburg.“

„To má náš bratranec Wichmann z toho, že poslal císaři vojenské oddíly do Itálie! Jeho země postrádá muže, kteří by ji mohli bránit,“ pokračoval Ota v neradostném výčtu. „Zatímco Lev je stále silnější. Nechal své hrady opevnit a překvapivě uzavřel mír s Pribyslavem, synem obodritského knížete Niklota, který dostane svou zem s výjimkou Schwerinu zpátky. A dá Pribyslavovu synovi za ženu svou nemanželskou dceru. Nemusí se tak už obávat útoků Slovanů. Ti mu dokonce musí poskytnout v případě války jednotky. A v únoru příštího roku se ožení s dcerou anglického krále! Šeptá se o obrovském věnu…“

„Pět tisíc jedno sto anglických liber stříbra, to je víc než deset tisíc marek,“ prohodil netečně Dietrich, který to slyšel při rozmluvě s císařem.

Ostatní strnuli nad tou neuvěřitelnou částkou.

„Víte, jak obrovské vojsko za to může Lev postavit?“ zasténal Ota.

„Ano, snažíme si to právě představit,“ odpověděl Dedi sarkasticky.

„Prohráváme na všech frontách!“ zasyčel na něho Ota. „A kolínští vyslanci, kteří přijeli do Magdeburgu, aby místo Rainalda uzavřeli spojenectví, stáhli ocasy, když jim nekryje záda. Jsou jako psi, kteří se neodvažují zvednout nohu, protože nemohou čurat tak vysoko jako lev,“ procedil spíš cynicky než zlostně.

Hedvika zvedla káravě obočí kvůli tomu drsnému přirovnání.

I Mathildě připadalo, že už snáší Otovo bědování příliš dlouho. Proč sem tedy přijela?

„Dovol, abych do toho vstoupila, vážený švagře,“ přerušila míšeňského markraběte přívětivě, ale rázně. „Přestože je Rainaldovo úmrtí tak zarmucující a je bezpochyby ztrátou pro říši, nejen pro náš pakt…“ Jemná špička, které si, jak se zdálo, nevšiml nikdo, kdo neviděl ironický úsměv v jejím obličeji. „Můžeme i do budoucna doufat v kolínského arcibiskupa. V nového kolínského arcibiskupa. Protože na císařovo přání ten úřad převezme můj bratr Philipp.“

To byla novinka i pro Dietricha, protože odjel z Říma v den, kdy Rainald zemřel. Nepřekvapilo ho to však, předání úřadu Philippovi se dalo očekávat. Bylo ale dobře, že se to potvrdilo. V Itálii nebyla skoro příležitost mluvit s Mathildiným bratrem. Měli jiné starosti. A upřímně řečeno, nemohl Dietrich Heinsberga vystát; z nějakého neurčitého pocitu nedůvěřoval jemu ani jeho záměrům.

„Máme tak v rodině dva arcibiskupy, našeho bratrance Wichmanna v Magdeburgu a mého švagra Philippa v Kolíně!“ triumfoval Dedi, aby nikdo nezapomněl, že je Mathilda jeho manželka a má tedy bezprostřední podíl na té příznivé konstelaci. Jeho bratři si ho dostatečně neváží.

Že by si vzal ještě kousek té jelení pečeně? Po pohledu na manželku a druhém na opasek těsně obepínající jeho břicho, to neudělal.

Mrzutý Ota, naprostý protiklad jeho vždy dobře naladěné švagrové Mathildy, nechtěl uvěřit, že by ta novina mohla vyřešit všechny jejich problémy. Každopádně ne tak brzy.

„Philipp je na druhé straně Alp. Nemůže v Kolíně nic zařídit a dostavit se tam ke zvolení,“ namítl.

Mathilda se klidně usmála.

„Buď bez obav, císař napsal kolínským kanovníkům dopis s výslovným přáním, aby zvolili mého bratra v jeho nepřítomnosti. A Philipp za mnou poslal diskrétního muže se vzkazem, že naši záležitost urychlí. Kolínská církev je bohatá. Císař nedávno připsal arcidiecézi příjmy ze stříbrných dolů. A relikvie, které přivezl Rainald z Milána, kosti Tří králů, přitahují zástupy poutníků.“

Markrabě Ota si oddechl a opřel se o opěradlo své židle.

„Konečně dobré zprávy! Však bylo načase.“

Na okamžik se v místnosti rozhostilo ticho. Každý na sebe patrně nechal působit novinky. Dokonce i kovář venku přestal s bušením, jako by chtěl poskytnout svému knížeti čas pochopit, co se právě dověděl.

Dietrich, který zatím nepronesl málem ani slovo, musel ale konečně vyslovit císařovy rozkazy.

Vyhrkl tedy bez úvodu do úlevného mlčení: „Císař posílá dva vyslance za námi východními knížaty, mohučského arcibiskupa a vévodu z Zähringenu, aby vyjednali v naší válce proti Lvovi příměří. Mám vás k němu důrazně vyzvat. Především ale požaduje, abychom mu poslali do severní Itálie vojenské oddíly, když tam skoro celé jeho vojsko padlo za oběť nákaze a přeživší mají problém probít se skrze nepřátelská vojska lombardských měst přes Alpy.“

„To nepřipadá v úvahu!“ začal Ota okamžitě a velice rozhodně protestovat. „Každý bojovník je zapotřebí tady. Zažili jsme na příkladu bratrance Wichmanna, kam to vede, když člověk velkoryse oslabí svou zem o vojenské jednotky a pošle je císaři. Teď musí nečinně přihlížet, jak nepřátelé vypalují jeho vesnice, pole a dokonce i kostely.“

Najednou ho něco napadlo.

„Proč mi to říkáš až teď, když jsi tady přece už od včerejška?“ zeptal se Ota svého bratra příkře.

„Abych přesně tenhle výbuch nemusel poslouchat dvakrát,“ odpověděl Dietrich klidně, skoro nezúčastněně.

Hedvika si nenápadně prohlížela Dietrichův obličej. Vážila si svého švagra za jeho moudrost. V debatách, jako byla tato, byl většinou uvážlivý, lépe informovaný a uměl dávat dobré rady. Dnes ale vypadal podivně klidně, skoro apaticky.

Nechce osnovat spiknutí proti císaři? Tíží ho na duši mrtví v Itálii? Nebo ho trápí rozloučení se synem? ptala se sama sebe. Dietrich přece ví, že je tu jeho syn a dědic v dobrých rukách a může ho často vidět.

Měl by si vzít zase do postele nějakou ženu, pomyslela si Hedvika. To, že bylo Dietrichovo manželství nešťastné a že se jeho choť odebrala na odlehlou usedlost, jakmile mu porodila dceru a syna, věděl každý. Dobroněga očividně nechovala k manželovi sebemenší jiskřičku náklonnosti. Pro ni určitě netruchlí. Ale patrně pro Gundu, svou velkou lásku, která zemřela už před osmi roky. Hedvika byla přesvědčená, že si švagr nevšiml, jak si ho prohlíží. Najednou se na ni ale podíval a nasával její pohled. Rychle sklopila víčka. Do hloubi nitra ji to zasáhlo, ba dokonce rozrušilo.

Nemohla tušit, co Dietricha zaměstnává, že hoří láskou k Hedvice, chytré ženě svého bratra. Své švagrové.

Bylo tisíc důležitých důvodů zavřít ten cit hluboko ve své hrudi a popírat ho i sám před sebou.

Nejen z rodinné loajality, ale protože by to církev považovala za krvesmilstvo.

Všudypřítomná smrt v Itálii, hrozný konec mnoha mužů, které znal, v něm ale střídavě vyvolávaly sklíčenost a neukojitelný hlad po životě. Aby nedal znát nic ze svých citů, namířil pohled na zadní stěnu místnosti ozdobenou korouhvemi. Dokud ještě žil jeho otec, visely tam drahocenné výšivky, z nichž jedna ho zobrazovala jako mladého rytíře při buhurtus nynějším císařem, který byl tehdy ještě švábským vévodou. Ota ale nechal obrazy odstranit.

Zdálo se, že tichá výměna pohledů mezi Hedvikou a Dietrichem ostatním přítomným unikla. Využili toho okamžiku k tomu, aby sáhli po té či oné lahůdce, která byla připravena na stole, nebo zamyšleně hleděli do svých pohárů.

Po chvíli se přihlásil o slovo Dedi, který mluvil zřídkakdy. Když to ale udělal, pronesl většinou něco pozoruhodného, úvahy, které ostatním nepřišly vůbec na mysl.

„Jak nás informoval Philippův posel a Dietrich viděl na vlastní oči, nejsou pověsti o zničující nákaze v císařově vojsku vůbec přehnané…“

„To můžu potvrdit,“ přitakal zasmušile Dietrich. „Během několika hodin skosila smrt lidi, kteří se dosud těšili nejlepšímu zdraví.“

Na okamžik se při té hrozné vzpomínce odmlčel.

Dedi se okamžitě znovu chopil slova.

„Je taky pravda, že se císař musí z Itálie probojovat? Proti vojenským kontingentům severoitalských měst, která se skoro všechna spojila proti němu?“

Všichni se na něho tázavě dívali. Kam hrabě z Groitzsche a pán na Rochlitzu míří?

„Může přijít ještě něco horšího,“ řekl potom.

Strhlo to jeho bratra Otu k zavrčení: „Vždycky může přijít něco horšího. Co ale může být horší než příšerná situace, ve které se nacházíme? Lev je jako vládce dvou vévodství silnější, bohatší a mocnější než kdy jindy, s Obodrity a anglickým králem na své straně, s pohádkovým věnem své nevěsty… a císařem jako nejlepším přítelem.“

Dietrich si ale vyměnil pohled s Dedim. Tušil už, kam míří.

„Rothenburský syn starého krále Konráda, uchazeč o trůn, padl za oběť nákaze,“ začal Dedi konečně. „A nedá se vyloučit, že i císař tou chorobou onemocněl. Pokud se císaři něco stane, což je docela dobře možné po všem, co víme… Jestli se nedostane živý přes Alpy…“

Dopřál ostatním chvilku, aby domysleli větu do konce, a vyslovil to pak sám.

„Jestliže Fridrich zemře… Jeho nejstaršímu synovi nejsou ani tři roky a je churavý, jak se říká. Není ještě zvolen králem a určitě to nikdo neudělá. Rothenburg jako čekatel na trůn od nynějška odpadá. Tím by se stal s největší pravděpodobností dalším císařem náš úhlavní nepřítel Lev.“

Ota zalapal po dechu, po zádech mu přeběhl mráz. Vzduch v místnosti byl najednou ledový.

„Modleme se tedy za císařovo zdraví,“ vyzval Dietrich přítomné tiše.

Útěk do lesů

Císařský pár Fridrich a Beatrix, Philipp z Heinsbergu, Welf VII., bratranec císaře a jediný syn vévody Welfa VI.;
Monte Amiata, mezi Římem a Sienou, srpen a září 1167

Korunami stromů skýtajícími stín se proháněl mírný větřík, podél cesty bublal přes ohlazené kameny průzračně čistý, hravý potůček.

Zeleň a kořenná vůně lesa slibovaly zotavení z hrůz, které postihly císařské vojsko u Říma. Tady, na Monte Amiatě, si měli přeživší na rozkaz panovníka pár dní odpočinout a nabrat nové síly.

Navzdory očekávání ale nenechali hroznou chorobu v Římě. Naopak. Zdálo se, že zkáza prchající vojsko vytrvale pronásleduje. Další a další muži padali ze sedel slabostí a zkroucení bolestí, po nohách se jim řinuly exkrementy a krev. Šeptalo se, že si epidemie vyžádala už dva tisíce mrtvých.

Mezi těmi, kteří přežili, panoval strach. Strach z toho, že jako další ztratí kontrolu nad svými střevy a jen o několik hodin později za hrozných muk a bez jakékoli důstojnosti zemřou. A strach z útoků Lombarďanů.

Stále více severoitalských měst se připojovalo k paktu proti císaři. Všude na ně mohly číhat nepřátelské jednotky. Hrstka přeživších z Fridrichova vojska se proto po útěku z Říma nezastavila nikde déle než na jeden nebo dva dny. Muži ale potřebovali oddech. V téhle idyle měli proto nějaký čas odpočívat, aby znovu načerpali síly.

Beatrix seděla s dvorními dámami u potůčku a trpně snášela jejich brebentění. Jedna z nich, baculatá Margaux, naříkala už asi podesáté, že na útěku ztratila truhlu se šaty.

„Byla v ní má krásná toaleta se zlatými úponky kolem výstřihu a rukávů, pamatujete si?“ bědovala. „Vyšívala jsem je celé týdny a málem si zničila oči.“

Lítostivě se dívala na přítomné, možná v naději, že jí císařovna daruje jiné šaty. Beatrix ji ale rozzlobeně pokárala: „Utrpěli jsme horší ztráty od vypuknutí té nákazy, než jsou několikery šaty! Chvalte Pannu Marii, že nejste mezi mnoha mrtvými! Sedíte tady, lenošíte a lamentujete, místo abyste děkovala Bohu a císaři za to, že jste naživu!“

Margaux uraženě zmlkla a kousla se do spodního rtu.

Císařovna požádala Marie Claire, svou nejoblíbenější společnici, aby se podívala na děti. Věděla, že přítelkyně touží po své malé Gianně a strachuje se o ni stejně jako ona o své syny.

Beatrix, pětadvacetiletá, drobná a krásná jako obrázek se zlatými kadeřemi a pravidelnými rysy obličeje, vstala, odmítla jakýkoli doprovod a pomalým krokem zamířila k červenému stanu císaře, který stál nedaleko potoka.

Manžel ji požádal, aby se tam objevila, kdyby porada trvala příliš dlouho.

„Všichni do mě hučí!“ stěžoval si jí v soukromí. „Mám s tím údajným papežem Alexandrem vyjednávat, aby nás Lombarďané nechali projít. A každou hodinou přicházejí nové Jobovy zvěsti, kdo se ještě přidal k nepřátelskému svazku! Dokonce i města, která se uchýlila pod mou ochranu, když byla zotročena Milánem a Cremou!“ hněval se.

Jednání probíhalo už od samého rána. Bylo načase Fridricha vysvobodit.

Když vstoupila do stanu, upřely se na ni všechny pohledy.

„Nenechte se rušit, urození pánové. Chci si jen trochu odpočinout,“ vysvětlila. Po krátké úkloně se začali všichni znovu věnovat mapě na stole.

Beatrix samozřejmě věděla, že přítomní považují její příchod za rušivý. Žena neměla ve válečné radě císaře co pohledávat. Ani císařovna. Bylo jí to ale lhostejné. Tohle je i její stan. A přišla koneckonců na žádost svého manžela, pro něhož byly dny po opuštění Říma hodně náročné. Obličej mu pohubl, kolem očí měl stíny. Byl utrápený ze smrti tolika důvěrníků a němých výčitek v pohledech lidí. Chvíli trvalo, než její oči přivykly po zářivém slunci venku šeru ve stanu, kde barva plátěných stěn nořila všechno do načervenalého lesku.

Pohodlně se usadila na židli, zavřela oční víčka na malou štěrbinu a skrytě pozorovala muže, kteří obklopovali jejího manžela.

Ti na ni už očividně zapomněli. Fridrich jí ale poslal skrytý úsměv. Její přítomnost mu poskytla vytouženou záminku neradostnou poradu brzo ukončit.

Právě mluvil Philipp z Heinsbergu, kterého její choť jmenoval nástupcem Rainalda z Dasselu, kancléřem a budoucím arcibiskupem v Kolíně. Bezesporu chytrý muž, výřečný, zkušený a odvážný vojevůdce, jak věděla. A ctižádostivý. Její manžel si ho velice vážil.

Philipp, dlouhá léta kapitulní děkan v Kolíně se příliš nelišil od svého předchůdce Rainalda. Až na to, že byl o deset let mladší, možná teprve pětatřicetiletý. Byl stejně intrikánský? Musí se mít před ním na pozoru? Bude patrně lepší být ve střehu.

„Měli bychom se probít na starou vojenskou cestu do Luccy a pak průsmykem u Pontremoli přes Apeniny…,“ pronesl právě melodickým hlasem.

Císař přikývl, muži kolem něho upřeně hleděli na rozloženou mapu.

Beatrix nespouštěla zrak z manžela. Má zasáhnout? Fridrich je ale dost chytrý na to, aby své rádce odsud vyhnal, až se shodnou na trase cesty.

„Naléhavě potřebujeme posilu, abychom se probojovali severem,“ pronesl v tu chvíli Philipp, který se bez zaváhání ujal postavení druhého nejdůležitějšího muže říše. Projevoval stejnou zálibu v přepychovém oblečení jako jeho předchůdce.

„Ani věrnost Pavie už není jistá,“ prohlásil maršál Jindřich z Pappenheimu.

„A jak jsme právě slyšeli, vracejí se Miláňané do trosek, aby město postavili znovu – přes výslovný zákaz Jeho Veličenstva! To je porušení podmínek kapitulace!“ chopil se slova Philipp.

Ozvaly se prudké protesty, císař stiskl zuby. Když se ale Beatrix podívala pozorněji, poznala, že se mu spodní čelist chvěje jako v zimnici. A teď se její manžel i mírně zkroutil a položil si ruce na břicho.

Zdálo se, že si toho ostatní ve svém rozhořčení nevšimli. Beatrix se ale k smrti vyděsila. Ještě jeden zkoumavý pohled na jeho obličej…

Nechala se oklamat jako všichni ve válečné radě – nebylo to zrudnutí ze světla, které pronikalo purpurovými stěnami stanu, ale z horečky! Teď se mu na okamžik podlomila kolena. Znovu se vzchopil, mírně však zavrávoral…

Beatrix v panické hrůze vyskočila.

„Zavolejte lékaře! Proboha, rychle! Císař potřebuje lékaře!“

Mladý Welf, který stál vedle Fridricha, okamžitě zareagoval a uchopil bratrance v podpaží, aby ho podepřel. I v jeho obličeji se zračilo zděšení.

„Odneste ho do postele a okamžitě zavolejte lékaře!“ křičela Beatrix a couvala, jak nejdál ve stanu mohla. Nesmí se taky nakazit! Nechce zemřít. Musí chránit děti.

Protože ostatní tam pořád ještě ztuhlí hrůzou postávali, vyběhla ven.

„Okamžitě zavolejte magistry Guida a Kuna!“ houkla na strá-že a zoufale si přitiskla ruce k obličeji.

„A nepusťte nikoho ze stanu!“ dodala apaticky a zvedla hlavu. Nikdo nesmí vynést tu nemoc ven.

Jako první dorazil starší z osobních lékařů, magistr Guido.

„Císař!“ zavolala na něho Beatrix ustrašeně. Jeho oči se leknutím rozšířily, ale jen na okamžik, pak vstoupil.

Beatrix slyšela skrze látkové stěny, že lékař posílá zvučným hla-sem všechny s výjimkou sloužících ven. Rychle ustoupila stranou. Před stanem poručil Philipp z Heinsbergu s okamžitě požadovanou autoritou, aby všichni drželi císařovo onemocnění v tajnosti.

„Zabraňte fámám, nebo tu vypukne panika. Je to jen lehká horečka, nikoli nákaza, a Jeho císařské Veličenstvo má nejlepší lékaře. Modlete se za jeho zdraví!“ nařídil.

Modlit se…, pomyslela si Beatrix zoufale. Na to pro samou starost o děti ještě ani nepomyslela. Zdalipak nám Bůh pomůže, když k sobě povolal dokonce i Rainalda z Dasselu a půl tuctu biskupů?

Vyděšeně čekala, aniž věděla na co. Na Jobovu zvěst, nebo dobrou zprávu? Na první příznaky u sebe? Žaludek se jí bouřil, leknutím, nebo proto, že v sobě už také nese smrt?

Gesty a slovy odmítala každého, kdo se k ní chtěl přiblížit.

Představa, že se její choť bude jako mnoho jiných, které viděla umírat, svíjet na zemi ve vlastní krvi, zvratcích a exkrementech… Ne, nebude ho při tom držet za ruku. To od ní nikdo nemůže žádat.

Stála tam jako zkamenělá ve stále nových hrozných představách, dokud magistr Guido nevyšel ze stanu.

S unaveným úsměvem k ní zamířil, ona ale udělala tři kroky zpátky.

„Největší starosti vás můžu zbavit, Vaše Veličenstvo,“ řekl, ona ale zůstala strnulá a ochromená tam, kde byla.

„Není to mor, je to malárie,“ ujistil ji. I na něm byla vidět velká úleva.

„Je to jisté?“ zeptala se roztřeseným hlasem. Ano, Fridrich trpěl občas malárií, už řadu let. Kdo má to onemocnění jednou v krvi, toho navštěvuje stále znovu. Delší dobu se to ale nestalo. Co když se magistr mýlí?

„Můžete za ním bez obav jít, moje císařovno,“ pronesl jemně. „Pustím Jeho Veličenstvu žilou. To a tři dny klidu přinesou zlepšení.“

Nařídil svému pomocníkovi, který klopýtal deset kroků za ním a čekal jako Beatrix před stanem, aby mu přinesl lékařské nástroje, umyvadlo a plátěné ručníky.

Když se vyzáblý mladík s požadovanými potřebami vrátil, provázel ho druhý osobní lékař, magistr Kuno.

„Následujte nás, Veličenstvo, stůjte při svém manželovi a dodávejte mu odvahu. A modlete se!“ vyzval ji.

Všechno v Beatrix křičelo: Nechci dovnitř! Možná se lékaři mýlí a je to přece jen mor!

Zůstala proto stát ve stanu u vchodu, zatímco magistr Guido vyhrnul levý rukáv císařova oděvu, přiložil k jeho paži zatínací želízko, lékařský nástroj pro pouštění žilou, a sáhl po malé paličce, aby žílu otevřel.

Fridrich zasténal úlevou, obrátil oči v sloup, patrně už z toho ale v horečce moc nevnímal; záchvat ho přemohl příliš rychle.

Osobní lékař mu obvázal paži a očistil pomůcky, aby je mohl odnést.

Pak se obrátil na Beatrix.

„Horečka bude zítra pryč, na dva nebo tři dny, pak se ale pravdě-podobně vrátí,“ prohlásil. „Jeho Veličenstvo potřebuje teď především klid. A dávejte mu každou hodinu lžíci této tinktury.“

Podal jí fiolu.

„Nebojte se,“ řekl dobrosrdečně mladé císařovně a matce. „Uzdraví se.“

Fridrich byl netrpělivý pacient. Jeho onemocnění mělo kolísavý průběh. Jednou se třásl zimou a chtěl být zavalený kožešinami, pak zase sálal horkem a odhazoval všechny pokrývky.

Beatrix dala příkaz, aby u jeho lože zůstali sluhové a spala v noci u svých komorných a dětí.

Ve dne navštěvovala manžela, aby viděla, jak se mu daří. Před císařovým stanem byli neustále shromážděni muži, kteří doufali v dobré zprávy.

Měřili si Beatrix zasmušilými pohledy.

Trápili jste ho Jobovými zprávami a naléháním, aby začal vyjednávat s tím nepravým papežem! pomyslela si zlostně. Bylo to na něho zkrátka příliš. Přitom věděla, že jim křivdí.

Nebo ne?

To, že císař bude muset patrně několik dní odpočívat, bylo v táboře přijato se skrytými obavami. Pokud nedojde k nejhoršímu… Stejně bylo v plánu, že se vojsko – nebo to, co z něho zbylo – bude v těchto lesích nějakou dobu zotavovat.

Druhý den došlo ke slibovanému zlepšení. Na radu lékařů ale měl císař zůstat na loži. „Musím se ukázat svým mužům, aby nevznikly nějaké fámy,“ odporoval Fridrich a chtěl se zvednout na loktech.

Beatrix viděla, jak je to pro něho těžké; po vyčerpávajících záchvatech horečky měl závratě.

„Zůstaňte, Veličenstvo, dopřejte svému tělu potřebný odpočinek,“ nabádal ho Philipp z Heinsbergu, který se neustále chodil na nemocného dívat, přestože se o něho starali sluhové a osobní lékaři.

Vstoupil sedmý Welf, mladý bratranec jejího manžela. Jeho otec byl vévoda ze Spoleta a toskánský markrabě, od mládí Fridrichův přítel a druh ve zbrani. Šestý Welf byl jen o několik let starší než on; místo strýce a synovce mohli být bratry. Spory ale jejich vztah v posledních letech zkalily. A skutečnost, že se vévodův jediný syn, veškerá jeho pýcha a budoucnost rodu, bez otcova svolení připojil k tomuto polnímu tažení, zatímco vévodský pár putoval do Svaté země, se po jejich návratu patrně postará o novou hádku.

Její manžel sedmého Welfa osobně vycvičil ve zbrani a vychoval ve vzor mladého, skvěle vyškoleného rytíře. Měl husté černé vlasy jako všichni muži z rodu Welfů, když na ně ale zasvítilo slunce, zaleskly se také trochu rudě, jak tomu bylo u jeho matky Uty.

„Měla by ses trochu šetřit, milá sestřenice,“ pronesl s teplým úsměvem. „Nechme císaře spát. Přineseme mu nějaké jídlo, až se probudí. Teď pojď a posilni se sama. Promiň, že to říkám, ze samých starostí jsi ale hrozně pohubla v obličeji.“

Nabídl jí rámě a vyvedl ji ze stanu.

V určité vzdálenosti od něho byla prostřena tabule. Když k nim zavanula vůně pečeného masa, pocítila Beatrix najednou hlad.

Mladý Welf ji dovedl ke stolu a usedl vedle ní.

„Jsme v Toskánsku, v zemi mého otce. Dovolte tedy, abych byl vaším hostitelem,“ řekl. Beatrix nevěděla, jestli žertuje nebo svá slova myslí vážně.

„Krásná země,“ pronesla zdvořile a v duchu dodala: Pokud jí zrovna neprochází mor a nepřátelské jednotky… „Tvůj otec by ti tu měl najít hezkou nevěstu; to by vám mohlo vynést sympatie.“

„Nevěstu, která by mi ve spánku podřízla hrdlo?“ zažertoval mladý Welf a pokrčil rameny. „Můj urozený otec myslí, že ta ženitba nespěchá. Mám koneckonců celý život před sebou. Hledá patrně ideální spojení, aby naši pozici tady posílil.“

Přistoupili k nim dva z Welfových panošů, aby je obsloužili.

„Chtěla bys raději divočinu, nebo rybu, drahá sestřenice?“

Beatrix uvažovala. Při pomyšlení na jídlo se jí svíral žaludek. Hladem – nebo je taky nemocná? Přála si, aby se mohla nad tím vším vznášet, nedosažitelná pro smrtelná miasmata… Nebo se vrátit do Burgundska. Kéž by tam už konečně byli!

Duchovní, na jehož jméno si momentálně nemohla vzpomenout, pronesl modlitbu před jídlem. Vzhledem k mnoha věcem, v nichž potřebovali pomoc nebes a které služebník boží s velkou důkladností vyjmenovával, její porce ryby vystydla, než doznělo společné Amen a mohla se věnovat pokrmu.

S nechutí se vrtala jídelním trnem v porci ryby položené na krajíci chleba, který sloužil jako podložka hlavního chodu. Rozhodla se, že si přece jen raději nechá přinést maso. Nedaleko tabule se otáčelo na rožni dokřupava upečené selátko a božská vůně náhle probudila její apetit.

„Dones mi kousek z toho!“ poručila jednomu z panošů a uká-zala na rožeň.

„Hned to bude, Vaše Veličenstvo,“ pospíšil si říct, uctivě se uklonil a odběhl.

Byl už jen tři kroky od ohniště, když křupavou pečínkou prudce projel šíp.

Panoš a kuchtíci vykřikli, všichni ztuhli, v boji vyškolení muži ale jen na vteřinu. Sprška šípů na ně dopadala zprava, kde kopcovitý, zalesněný terén poskytoval útočníkům úkryt.

Mladý Welf okamžitě zareagoval a bez ohledu na nádobí a jídlo převrátil tabuli, aby se císařovna mohla schovat za deskou stolu. Pak došel rychlými kroky pro štít, který nad ní držel, aby ji ochránil.

„Přikrč se pod ním!“ zvolal, vtiskl Beatrix štít do ruky a rozběhl se, aby vzal svůj meč ze stojanu na zbraně a podíval se po císaři.

„Utvořte kruh a chraňte císařovnu!“ zařval. „Stráže, zaujmout postavení, lučištníci, rozestavit se!“

Beatrix se schoulila, zatímco muži kolem ní rámusili, křičeli a pobíhali sem a tam.

Chaos ale brzo skončil. Protivníci beze stopy zmizeli, přepadení skončilo stejně náhle, jak začalo.

Beatrix se pořád ještě třásla, když jí Welf opatrně pomáhal na nohy.

„Moje děti!“ vzlykala.

„Nic se jim nestalo,“ uklidňoval ji mladý Welf. „Útok byl namířen jen na nás tady u tabule. Nechtěli nás zabít, ale jen ukázat, že nejsme vítáni. V mé zemi!“

Zdálo se, že ho to trápí a uvádí do rozpaků. Co by tomu řekl jeho otec?

Několik panošů posbíralo šípy. Mrtvé oplakávat nemuseli.

Beatrix už neztrácela čas myšlenkami na jídlo. Nejdřív se musí přesvědčit, že jsou děti v pořádku. Pro případ, že by byl ještě někde schovaný nějaký útočník, ji mladý Welf k její ochraně doprovodil.

Ve stanu, kde byli ubytováni císařští synové s chůvami a komornými, se jí naskytl nečekaný obraz.

Stefano, tlumočník a manžel její přítelkyně Marie Claire, se štítem navléknutým na pahýlu paže a dýkou v levici se v divokém odhodlání rozhlížel kolem a chránil děti včetně vlastní dcery svým tělem.

„Nebezpečí je zažehnáno,“ ujistil ho Welf. S úlevou, ale trochu nemotorně, zasunul Stefano dýku do pochvy. Marie Claire od něho vzala těžký dřevěný štít, padla mu kolem krku a vzlykala: „Nepřežila bych, kdyby se tobě nebo dětem něco stalo!“

Co mám na to říct? položil si Stefano otázku. Mlčel a něžně se dotýkal svými rty jejích spánků. Ona porozumí. K tomu nejsou zapotřebí žádná slova.

Jak rád by ji držel a laskal oběma rukama! To mu ale zůstalo navždy odepřeno. Na jeho pahýlu byl nasazený jen chladný kov bez citu.

Jejich dceruška Gianna vylezla z truhly, do které se schovala, rozběhla se k matce a objala jí ručičkama nohy. „Neplakat!“ prosila.

I Beatrix se konečně vzpamatovala.

„Bohudíky!“ zvolala s úlevou. Políbila každého ze svých malých synků, přičemž nejstarší si to nechal líbit jen nerad.

Beatrix vstala a věnovala mladému Welfovi vděčný pohled.

„Vděčím ti za svůj život, bratranče,“ pronesla hluboce dojatá.

Mladík se jen usmál. „To je můj úkol rytíře,“ zlehčil své zásluhy. „Až o tom povím otci, možná mi odpustí, že jsem bez jeho dovolení provázel císaře na tomto italském tažení. Teď ale musíme objasnit, proč si naše stráže nevšimly útočníků včas. Je to ostuda!“

Sedmý Welf jí opět pozorně nabídl rámě, protože patrně tušil, že se císařovně ještě třesou kolena. Zavedl ji ke znovu nachystanému stolu, kde na jejím místě ležely křupavé kousky pečeně.

„Jez, milá sestřenice! Nebyl to skutečný boj, jen varování.“

Jak může v této situaci myslet na jídlo? zeptala se sama sebe ohromeně. Zdálo se, že mladý Welf uhodl její myšlenky.

„Nechceme přece mistra kuchaře rozhněvat po vší té námaze,“ pronesl žertem. „A měli bychom se posilnit, než potáhneme dál a budeme chtít překonat Alpy.“

O několik dní později oznámili císařovi osobní lékaři, že malárie je u jejich pacienta protentokrát u konce.

Fridrich vyšel bledý, ale odpočatý ze stanu.

„Dost čekání. Vydáme se na cestu a probojujeme se do Sieny. V tom městě bychom měli být v bezpečí,“ prohlásil. Začal obvyklý ruch, když se služebnictvo okamžitě pustilo do bourání císařského tábora.

Fridrich obcházel kolem, aby se ukázal mužům v obvyklé síle, prohodil s tím či oním pár povzbudivých slov.

„Kde vlastně vězí můj bratranec Welf?“ zeptal se hejtman stráže, který ho provázel. Po přepadení před několika dny byli opatrnější. I v Toskánsku, jak se ukázalo, musel císař neustále počítat s útoky.

Vydali se tam, kde tábořil mladý Welf se svými muži. Císař ho nechal zavolat, protože ho nemohl nikde najít.

Konečně vyšel hledaný vrávoravou chůzí a smrtelně bledý ze svého stanu.

„Zůstaňte, kde jste!“ zvolal a zvedl v obraně ruce. „Nepřibližujte se ke mně!“

„Proč?“ zeptal se Fridrich spíš udiveně než polekaně.

Mladý Welf, jediný syn a velká naděje svého otce, zkřivil bolestně obličej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cena moci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.