JOTA

Přepište dějiny

Michal Stehlík & Martin Groman

JOTA/2021

Text © Michal Stehlík, Martin Groman, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-766-4

Dialog na úvod

„Přepište dějiny!“ Pamatujete si, jak tuhle památnou větu zvolal Robert Záruba v Naganu v roce 1998?

Kdo by nepamatoval.

Já od té doby vidím, jak u Zárubů po letech zazvoní stařičký profesor, na vozíku dvacet tisíc stran rukopisu: „Pane Zárubo, tak jsem vám to přepsal, bylo to jinak.“

A co by s tím ten Záruba dělal?

No četl by si to, vždyť si to objednal.

No ale upřímně, dějiny se přepisují odjakživa. Na to nemusela být výzva v televizi.

Ale není přepisování jako přepisování. Dějiny přece píšou vítězové.

Akorát že my máme velkou část dějin napsanou spíše prohrami.

Proč si v nich tak libujeme?

Protože se hodí. Můžete ze sebe udělat oběť, což stojí méně než být hybatel nebo ten odpovědný vítěz. I po letech můžete vzpomínat, jak jste tehdy slavně padli. Ale my to tehdy vyhrát… to byste koukali.

Takže my tady budeme provozovat takovou saturninovskou kancelář pro uvádění historických omylů na pravou míru?

Budeme se dívat na přepisování i přepisovače. Ti mě baví nejvíc. Kdo, proč a kdy vytahuje Lipany, Bílou horu, Mnichov, okupaci, pražské jaro, Únor i listopad… jak s tím žongluje, co ho k tomu vede a na co hraje.

A nebojíte se, že nám… přepíšou fasádu?

Nebojím.

Tak takhle nějak jsme se v pandemickém létě 2020 u vína špičkovali a říkali si, že bychom to mohli zkusit s podcastem. Natočíme pár dílů a uvidíme. Třeba nám dojdou nápady. Třeba nás nebudou politici, novináři a další veřejně vystupující osobnosti zásobovat vyšinutými historickými paralelami tak masivně, jak si malujeme. Po roce je z toho knížka a zdá se, že nekončíme. Jestli jsou Češi tu a tam nemocní svými dějinami, tak mnozí jejich lídři trpí přímo chronicky.

Tady je Michal Stehlík.

A tady je Martin Groman.

Léto 2021

.

Mistři světa v kolové Jindřich Pospíšil (vlevo) a Jan Pospíšil před utkáním s Rakouskem v mezinárodním turnaji o Velkou cenu Brna.

Češi jsou nejlepší

Masaryk říkal, že otázka česká musí být otázkou světovou. On to sice myslel spíš na výkon, který máme podávat my, ale mnozí si to vyložili tak, že se o nás má zajímat svět. Že jsme nějak výjimeční a že to ostatní mají uznat. Pak se ale divme, že tak snadno sedneme na lep každému, kdo nám nakuká, že jsme pašáci. A ještě bez práce.

Borci v kolové

Mnohokrát jsme v minulosti věřili, že jsme miláčci velmocí, že jsme největší demokraté div ne na světě, že jsme primusové postsovětského bloku… Jsme pořád v něčem nejlepší, a když už v ničem jiném, tak aspoň v pivu, skle, porcelánu, kolové, hokeji nebo rychlobruslení. Jako bychom tušili, že skutečné problémy máme jinde, hledáme v nedávných i dávných dějinách oporu pro svůj pocit výjimečnosti. Za Rakouska jsme byli nejprůmyslovější část monarchie. Jistě, ale jen ve srovnání s neprůmyslovými Uhrami, Balkánem či Haličí. Ve stejné době byla Británie průmyslový lídr planety a sjednocující se Německo rostlo právě na průmyslové výrobě.

Největší demokrati

První republiku jsme si zjednodušili na zlatý věk demokracie. Masaryk byl bezesporu velikán, ale zdaleka ne všichni politici té doby byli Masaryk, spíše naopak. Demokracie jsme byli, ale zase ve srovnání s nejbližším světem, s militantním a zemědělským Polskem, nacionalistickým Maďarskem, chudým Rumunskem nebo hledajícím se Rakouskem. Standardů Masarykem obdivované demokracie americké jsme nedosáhli. Jenže mýtus potřebuje argumentační jednoduchost. A tak předválečný svět postavíme rádi jako kontrast demokratického Československa a nacistického Německa, což platí pro většinu třicátých let, ale ne už pro dvacátá léta. Ale kdo by se zatěžoval historickou realitou.

Osobní úspěchy a výkony předchozích generací

Často za touhou po výjimečnosti najdeme dva motivy – jednak zaměňování individuálního výkonu za výkon celku. Tu se schováme za Masaryka, tu za Havla, tu za hochy z Nagana, jako bychom úspěšní jako oni byli všichni. A pak je tu druhý prvek – úspěch se nerodí rychle a bezpracně. Takže pokud se nějaký dostaví, je za tím většinou výkon v letech předchozích. Třeba výsadkáři z Anglie; vyrostli na ideálech Sokola, československé armády, byli to výjimeční chlapi, držme se slova výjimeční, nikoli typičtí. A když po úspěchu výkon nepokračuje a spokojeně si lebedíme na vrcholu, rychle následuje sešup. Jak to napsal francouzský historik a slavista Ernest Denis ve svém veledíle Čechy po Bílé hoře: „Čech jest schopen nadšení, ale jen tenkráte, když cíl je blízký a úspěch možný.“

Bruselské zlato

Typickým příkladem může být Expo 1958 v Bruselu, kde československý pavilon získal, jak k radosti publika hlásala dobová propaganda, „první ze všech prvních cen“. Ano, náš pavilon dostal zlatou medaili a své ceny si odneslo hned několik architektů, designérů, umělců a dalších. Ale celý úspěch byl výsledkem toho, že po první polovině padesátých let se ke slovu a výkonu dostala konečně generace vyrostlá v první republice nebo první republikou a jejími architekty, designéry, umělci vychovaná. Socialistický stát za úspěch na Expu mohl pramálo. Dokonce se dá říct, že to, co se zde ukazovalo, byl sen o Československu, jaké tam za tou železnou oponou nebylo. Jiří Trnka vystavil nádherný strom hraček, ale naše děti si hrály s jinými hračkami, auta, jaká se v Bruselu ukazovala, po silnicích u nás nejezdila, život byl jinde. Za pár let se tomu snu o skvělém a zlatém Československu zhroutila třetí pětiletka a ekonomika byla na forhontě. Svět obdivoval pavilon státu, který fungoval o poznání hůře, ale občané toho státu nakonec nejvíc uvěřili pohodlnému mýtu. Svět za čas zapomněl, ale u nás se ještě po léta cokoli modernějšího a barevnějšího v zařízení domácností vydávalo za „brusel“, designový styl, který nikdy nebyl.

Československý pavilon na Expo 1958, vpravo Kaplanova turbína z ČKD Blansko, v popředí automobil Tatra 603.

Sen o pražském jaru

Také rok 1968 s pražským jarem plní dodnes roli mýtu, tentokrát o Čechoslovácích jako těch, kteří první a jediní na světě propojí socialismus a demokracii, a nepovede se jim to jen a pouze kvůli zásahu zvenčí. Propojit demokratický politický systém a centrálně řízenou ekonomiku se ale ukázalo jako utopie i leckde jinde. Ostatně limity našich představ o vlastní výjimečnosti už tehdy ukázala debata mezi Milanem Kunderou a Václavem Havlem o „českém údělu“, kde Kunderovu útěšnou představu o tom, že náš pokus o liberalizaci byl v centru světové pozornosti, smete Havel racionálním konstatováním, že jsme chtěli něco, co je v běžných demokraciích standard, nechtěli jsme nic výjimečného. Naše tehdejší touhy po svobodě slova či politické pluralitě byly v tom světě, který k nám měl vzhlížet, ale spíše jsme k němu hleděli my, zavedenou normou.

Trhat přezrálé plody není hrdinství

Anebo listopad 1989. Když Timothy Garton Ash v listopadu 1989 zažertoval, že v Polsku to trvalo deset let, v Maďarsku deset měsíců, v NDR deset týdnů a v Československu možná bude na pád komunismu stačit deset dnů, netušil, jak špatně bude pochopen. Ta věta není k Čechům a Slovákům vlídná, viní nás z objektivní pasivity a vyčkávání. Ano, po nás už padlo jen Rumunsko a Albánie. Jinde bylo hotovo a je otázka, kdy a jak by se vše odehrálo nebýt deseti let jednání Solidarity v Polsku s tamní vládou. Ne nadarmo se NDR, Československu a Rumunsku říkalo „betonový val“, který praskající východní blok udrží. Pád komunismu se díky tomu u nás mohl proměnit ve festival, který má ale obvykle tu nevýhodu, že po něm přijde kocovina, flitry se oklepou, vlaječky schovají, ale k vnitřní proměně, katarzi nedojde. A po čase se divíme, že jsme se vlastně nezměnili, jen vystřízlivěli.

Nejmírovější rozvod

A abychom z mýtu o výjimečných nemuseli ustupovat, najdeme si své skvělé a obdivované výkony i v nezdarech. Václav Klaus a Vladimír Mečiar se ještě při stém výročí republiky dovedli v Národním muzeu vzájemně vychválit jako ti, kdo dokázali stát, který se zrovna slavil, pokojně rozdělit. Nemálo článků jim v tom dodnes dává za pravdu, když srovnává pokojné rozdělení Československa s ve stejné době dramatickou občanskou válkou v rozpadající se Jugoslávii. Rádi zapomeneme na objektivní historický fakt, že mezi Čechy a Slováky nikdy nebyly zásadní náboženské spory (jedni věří, druzí jsou vlažní ateisti), nehádali jsme se o hranice, nešli jsme proti sobě, neřezali jsme si za války vzájemně hlavy, neměli jsme zásadní nevyřízené účty. Pro rozdělení státu jsme měli výjimečně mírové předpoklady, proto to dopadlo mírově, bez ohledu na to, kdo rozdělení provedl.

Stejně víme, jak to dopadne

Radost by z nás neměl sociolog Emanuel Chalupný, který už v roce 1907 vydal později několikrát o další a další příklady doplněnou studii Národní povaha česká. Dokazuje v ní, jak Čech s radostí podá rychlý a obdivuhodný výkon, ale těží z něj pak soustavně jiní, zatímco Čech upadne do deprese, že to celé nemělo valného smyslu. Typickým příkladem této jeho „anticipace“, tedy předjímání, jak to stejně dopadne, jsou podle Chalupného náboženské reformace 14. a 15. století. Sice je začne John Wycliffe, ale Jan Hus, Jeroným Pražský a Petr Chelčický a další kazatelé z Čech jsou jejich průkopníky. Svou obětí začnou dějinný vývoj, který ale završují Kalvín a Luther. „Prorazili jsme cestu německé reformaci, ale sami jsme ochabli a dílem couvli, dílem se dali zatlačit nazpět,“ popisuje Chalupný. Nebo takoví Karel IV., Jiří z Poděbrad či Richard Mikuláš Coudenhove-Kalergi – usilovali o větší sjednocení Evropy, a to vždy z Čech. Nápad na jednotnou Evropu se několikrát rodil u nás, dokonali jej ale jiní, jinde a jindy.

Hoši od Zborova, klidně spěte

Roku 1848 jsme zažili další velké vzepětí a František Palacký či Karel Havlíček Borovský byli jen krok od svých velkých politických vítězství, přesto se stáhli a naděje na národní svébytnost zůstaly ještě dlouho v mlhách. Roku 1871 František Ladislav Rieger a hrabě Clam-Martinic hlásali vítězství státoprávního stanoviska a zanedbali kroky k tomu, aby toto politicky prosazené vítězství bylo císařem také reálně naplněno. Jako další z typických příkladů předjímání výsledku dokonce v první republice Chalupný uvádí legie – nejprve klopotně vznikají a nikdo jim moc nevěří, v roce 1917 se vzedmou především v bitvě u Zborova, následuje sibiřská anabáze, která už nese známky ochabnutí, nedůvěry v úspěch, a končí neslavným návratem domů, kdy legionáři sborově propadají pocitu, že se jim nedostává takového respektu, v jaký po Zborovu asi doufali.

Když nejsme nej, švejkujeme

Po vzepětí přijde deprese, že se výsledku nepodařilo dosáhnout, a co s tím Čech udělá? Podle Chalupného se upne k nimrání se v detailech, v každodenních neúspěších a trablech a pro strom nevidí les. Nevidí vše dobré, co se mu podařilo přeci jen dosáhnout, až nakonec dojde k poznání, že ten počáteční revoluční krok neměl smysl. Jako obranu pak volí to, v čem je nejsilnější, a tedy humor, ironii a sarkasmus. Tolik vzývaný a v české kultuře všudypřítomný humor není podle Chalupného nic víc než reakce na anticipaci a její ochabnutí. Když už si myslíme, že se nic nepovedlo, aspoň si z toho utahujeme. A příště zase stejně snadno uvěříme, že jsme po zásluze pašáci, když se vzedmeme k dalšímu novému začátku. Těch jsou ale naše dějiny až podezřele plné.

Loutka Švejka. Titulní hrdina loutkového filmového přepisu románu Jaroslava Haška Dobrý voják Švejk, který vznikl pod vedením režiséra akademického malíře Jiřího Trnky.

Best in roušky

Zkrátka a dobře, když jsme v létě 2020 snadno a rádi zase uvěřili, že jsme best in covid, byla to krátkozrakost. Za pár měsíců jsme se o tom bolestně přesvědčili a nadšené domácí šití roušek se změnilo v halasné odmítání jejich nošení. Uvěřit snu a pak upadnout do deprese, když se rozjedou další, mnohem horší vlny pandemie, odmítat opatření i očkování s tím, že je to všechno stejně pro kočku, protože to nebude ani rychlé, ani snadné, a nebudeme stejně nejlepší, jak jsme si mysleli, je ještě horší. Jen to dává naději každému dalšímu, kdo přijde s tím, že nám bez práce a výkonu přinese světový úspěch, v němž se budeme vyhřívat. Nikdy to tak nedopadlo. Jedinou cestou, jak to překonat, je vydržet. Neuvadat, nezačínat stále znova s něčím jiným. Ale i to už víme více než sto let. A nic z toho.

Čtěte dál:

Emanuel Chalupný: Národní povaha česká, Praha 1907.

Ferdinand Peroutka: Jací jsme?, Praha, Obelisk 1924.

Podiven: Češi v dějinách nové doby (1848–1939), Praha, Machart 2020.

Ladislav Holý: Malý český člověk a velký český národ, Praha, Slon 2001.

Erik Tabery: Opuštěná společnost, Praha/Litomyšl, Paseka 2017.

Hledá se king

Sice máme už přes sto let republiku, ale jako bychom se republikánství nenaučili. Prezidenta jsme posadili na největší hrad na světě, na víkend mu dali Lány. Monarcha vybíraný dnes lidem. Za premiéry rádi volíme lídry, kteří slibují, jak s nimi bude automaticky líp. Je to tradice, kterou nepřerušil ani komunismus. Spíš ji svým direktivním pojetím moci jen ukotvil. Proč si stále do čela volíme šéfa, který slibuje, že se o nás postará?

Filozof na Hradě

Už příjezd T. G. Masaryka v prosinci 1918 nese zřetelné odkazy k minulosti, na kterých budeme i za republiky svůj vztah k hlavě státu stavět. Na nádraží prezidenta Osvoboditele (už to, že má přezdívku, jako mívali nejvýznamnější vladaři) vítají nejen krojované družiny a politici nového státu. Řeč k němu drží také spisovatel Alois Jirásek, přijel přece vladař filozof. Masaryk projede Prahou a večer se ubytuje… na Hradě. Hned první noc tráví hlava demokratické republiky v sídle českých králů. Co na tom, že tam žádný po staletí nevládl, co na tom, že Hrad jsou spíš přebujelá kasárna s tehdy nedostavěnou katedrálou. Je to centrum státu i nové moci. Tak jako v legendě na stejném Hradě tráví svou první noc v Praze Karel IV. a říká si v pustém a studeném paláci, co s tou zemí bude dělat, sedí tu teď profesor filozofie.

Nový vladař ve starých rajtkách

Republika jedním z prvních svých zákonů zrušila šlechtické tituly, na nobilitu uvalila pozemkovou reformu, katolickou církev chtěla odstřihnout od státu, své republikánství se tím snažila formálně demonstrovat, ale mnohem více z monarchie přejímala, než potírala. Masaryk i jeho souputníci vědomě se symbolikou mocnářství pracovali, s Hradem, paláci, kam usedla vláda a ministerstva, ostatně i s tím koněm v Lánech, brigadýrkou a holinkami. I to označení „tatíček“ dřív v různých podobách náleželo mocnáři. Císař byl pryč, ale sošná figura v čele, nebo spíš ve výšinách Hradu, zůstala. Republika se snažila nahradit nejen monarchu, ale aristokracii jako takovou. Místo šlechty rodem budovala aristokracii ducha nebo podnikatelské elity.

Bez šlechty jdeme dál

K pochopení toho, proč jsme s novou republikou nenastolili hned i nové tradice, bude nutné se na chvíli zastavit u tradičně komplikovaného českého poměru k aristokracii. Nechme stranou omleté fráze o pobělohorské cizácké šlechtě, věc je složitější. Na jednu stranu tu bylo dlouhodobé a většinou nekomplikované soužití tam, kde aristokracie vlastnila půdu a hospodařila. Ideově to už mezi českým fenoménem a z logiky věci kosmopolitní nobilitou skřípalo o poznání více.

Slavnostní položení základního kamene Národního divadla 16. května 1868. Reprodukce z časopisu Zlatá Praha.

Protišlechtické nálady na počátku dvacátého století v Čechách asi nejvýrazněji formuloval spisovatel Josef Holeček. Ve svém spisku Česká šlechta z roku 1918 píše o germánské aristokracii, o její nečeskosti, o zrádcovství a s celou baterií oblíbených klišé tvrdí, že pokud by šlechtic chtěl být skutečně českým vlastencem, musel by de facto nejdřív popřít své šlechtictví, zapřít sama sebe. Jinak se prý skutečně českým nestane. Dochází pak k závěru, že český národ je šlechtický a ušlechtilý sám o sobě dost a žádné barony, hrabata a knížata nepotřebuje. „Bez šlechty jdeme dál,“ konstatuje v pamfletu, z nějž by se dodnes mohli všichni odpůrci jakéhokoli obdivu k čemukoli šlechtickému učit.

Schwarzenberg sobě

Prosté odsudky a pamflety ale nestačily. Ani nemohly. Poměr ke šlechtě jsme měli dlouhodobě složitý, ale také tradiční, zažitý. Na jednu stranu tu bylo jazykově vymezené nacionální češství, na druhou příslušnost k zemím Koruny české bez ohledu na jazyk. A tak, dokud se tyto dva proudy dovedly minimálně tolerovat, mohlo to jít. Bez české zemské šlechty by nebylo Národní muzeum, Národní divadlo, Národní galerie a tak dále. Česká vlastenecká společnost nebyla ještě dost movitá a silná, aby tak velké projekty dokázala financovat. Romantické zkazky o sbírce lidu na Národní divadlo jsou sice hluboce zakořeněny v české mytologii, ale nebýt donátorů, jako byl především habsburský dvůr nebo kníže Schwarzenberg a další, divadlo by stálo o hodně později a bylo by chudší. Národní muzeum založili také šlechtici – faktickým zakladatelem byl paleontolog Kašpar Maria Sternberg, který vznik muzea inicioval společně s Františkem Antonínem a Janem Nepomukem z Kolowrat.

Změnit myšlení

A tak, když došlo v listopadu 1918 na projednávání zákona o zrušení šlechtických titulů, ukázalo se v tom novém revolučním parlamentu, že škrtnutím pera se reálně změní pramálo. Při projednávání zákona právník František Weyr mínil, že tato norma stejně nic nezmění, dokud nebudeme skutečnými demokraty, dokud se nezmění myšlení lidí. A k tomu bylo tehdy ještě hodně daleko. Byl to právě profesor Weyr, kdo v prvním znění tohoto zákona prosadil, aby neobsahoval sankce, protože by se stejně pracně vymáhaly. Svět se prostě neměnil tak rychle, jak si projektanti nového státu přáli. Později poslanci do zákona přece jen sankci včlenili, ale k postihům se nikdy reálně nesahalo.

František Lützow (1849–1916), český diplomat a historik.

Ulice bez paláce

Absurditu vztahu k vyšším společenským třídám tragikomicky dokládal tehdy živý případ dnes již zapomenutého hraběte Františka Lützowa, abychom si také na chvíli vyprávěli nějaký konkrétní příběh. Tento diplomat, historik, politik a spisovatel se coby poslanec vídeňského parlamentu před válkou přidal k českému klubu. Znal velmi dobře českou historii, literaturu, psal anglicky o Češích, do angličtiny přeložil Komenského Labyrint světa a ráj srdce. Předsedal Českému olympijskému výboru a v roce 1908 vedl českou výpravu na olympiádě v Londýně. Stál u zrodu zdejšího skautingu. Prostě ten kýžený ideál – šlechtic, přitom prokazatelný český vlastenec v onom zemském pojetí. V roce 1914 odešel do exilu a ve Švýcarsku významně pomáhal Tomáši Masarykovi, který si jeho práce vážil. Lützow se v roce 1915 podílel na vzpomínkové akci k výročí upálení mistra Jana Husa, při níž Masaryk poprvé významně promluvil o smyslu své odbojové akce. Lützow v roce 1916 zemřel a rakousko-uherské úřady celé měsíce bránily jeho pohřbení v rodinné hrobce ve Vamberku. Nový stát mu po roce 1918 jako jednomu z těch, kteří se zasloužili o samostatnost, věnoval ulici v centru Prahy (dnešní Opletalova). Jeho rodině se ale stejně v rámci první pozemkové reformy pokusil zabavit majetek. Sice se člen jejich rodiny zasloužil o republiku jako zdaleka ne každý český politik té doby, ale co naplat.

Mít někoho nad sebou

Demokratičnost společnosti se ale nedá uzákonit a složité vztahy mezi jejími některými skupinami nezaniknou mávnutím kouzelného proutku. A tak, i když jsme formálně zrušili stavy a byli si rovni, stále jsme potřebovali někoho tam na kopci na Hradě, nad sebou, nikoli jen před sebou, někoho vyvoleného, kdo nám bude aspoň zdánlivě ukazovat směr, kdo bude vědět a mít vždy řešení. Jako jsme to hledali u mocnáře, šlechtice, tak jsme to dál hledali třeba u prezidentů, kteří museli tomuto nároku dostát. Nebo jsme to od nich aspoň nerealisticky očekávali.

Kingové s rudou hvězdou

Pozice prezidenta pak u nás vydržela nezpochybnitelná i v době komunismu, kdy další sovětské satelity za železnou oponou takové funkce rušily a nahrazovaly je stranických kolektivním vedením. U nás se hlavní tvář strany často stávala také prezidentem (Gottwald, Zápotocký, Novotný, Husák), nebo se jím třeba později stát toužila (Dubček). Hrad lákal. I komunisté vědomě využívali kingovskou roli panovníka, Gottwald přijal přízvisko prvního dělnického prezidenta, Svoboda se v roce 1968 stylizoval do tatíčkovské role, ke které neměl dřív daleko ani Zápotocký. A Husák? Husák je vyloženě boss svého režimu. Jen ten Novotný nějak časem pozbyl vůni a chuť, pokud kdy nějaké měl. Jedno tak i v komunismu zůstalo stále platné. Ideologie, která stavěla na kolektivu a společném vlastnictví, dál vládla zemi pomocí silných vyvolených vůdců, nezřídka na hranici kultu osobnosti.

Václav sametový i kupónový

A nezměnilo se to ani po pádu komunismu, spíše naopak. V roce 1989 „revoluci“ formálně ukončíme jak jinak, než volbou nového šéfa ve starých kulisách. Na Hradě jako za Masaryka, aklamací jako za komunismu, s děkovným Te Deum v katedrále. Šéf je v sedle, je hotovo. Přitom to byla jedinečná příležitost tuto tradici revolučně ukončit. Dát novému státu nový étos. Zvolili jsme – jako v roce 1918 – kontinuitu. Bude přece třeba vybudovat tolik nového, proč měnit právě roli prezidenta. A tak revoluční nadšení vynese Václava Havla do výšin přímo nelidských, ze kterých se pak v očích těch druhých tak snadno padá. Dokonce se pokusíme poněkud neohrabaného spisovatele v Lánech vysadit do sedla, co kdyby se ten TGM takto nějak vrátil? A i dále pak prezidenta hledáme mezi těmi, kteří byli lídry už dříve – populárního ministra financí a premiéra, po něm populárního šéfa opozice. Co na tom, že v době, kdy usedali na Hrad, už nebyli nic z toho. A po očku pokukujeme po Slovácích a mnozí jim závidíme odvahu, s jakou do čela už opakovaně zvolili někoho neprověřeného léty v politice, ale zato se silným osobním příběhem. Někoho, ke komu nemusí vzhlížet jako k silnému bossovi, ale mohou ho mít pocitově mnohem blíže, protože zažíval starosti podobné těm jejich. Jiný kraj…

Za zády velkého šéfa

Až se vkrádá zlomyslná otázka, jak my to s tím republikánstvím vlastně máme a jestli pořád nevězíme v konceptu monarchie. Zlomyslná, protože žádné republikánství v tomto ohledu nemělo u nás šanci vlastně zakořenit, instituce se formují pomalu a vztah občanů k nim ještě pomaleji. Když se v roce 2021 popral poslanec Lubomír Volný ve sněmovně, upozornil místopředseda sociální demokracie Michal Šmarda na fakt, že občané u nás málo znají své poslance. Máme viditelné lídry, šéfy, bosse a za jejich zády se kryje parta zákonodárců, které ti, kteří je delegovali, málo znají. Jak by mohli, volili přece lídra. Šmardovu výtku v debatě odmítli všichni, předsedou sněmovny Radkem Vondráčkem počínaje, přes předsedkyni TOP 09, až po komunistického ranaře Zdeňka Ondráčka. Jenže ta výtka má cosi do sebe. Ukazuje, jak ošemetné by bylo vyslyšet občasné volání po změně volebního zákona tak, abychom měli jen jeden obvod. Každá strana by pak do čela kandidátky mohla šoupnout šéfa a za jeho zády by se do sněmovny svezl leckdo. Aniž by si jej volič všiml, tedy si jej vědomě a odpovědně vybral. Bylo by to řešení v duchu naší tradice – hledá se king. Ale ten nás málokdy spasí. A někdy nás přivede i do maléru. Lepší bude vydat se na náročnější trasu ke skutečnému republikánství, jak to požadoval profesor Weyr. I když s Hradem a Lány.

Čtěte dál:

Antonín Klimek: Boj o Hrad, Praha, Tomáš Krsek 2017.

Pavel Kosatík: Jiný TGM, Praha/Litomyšl, Paseka 2018.

Erik Tabery: Hledá se prezident, Praha, Respekt Publishing 2008.

Zdeněk Hazdra: Šlechta ve službách Masarykovy republiky, Praha, NLN 2015.

Vladimír Votýpka: Příběhy české šlechty, Praha/Litomyšl, Paseka 2008.

V krizi jako doma

Při letmém pohledu na naše moderní dějiny to vypadá, že jdeme z krize do krize, že se k nim až labužnicky vracíme. Když se pak ve skutečné šlamastyce ale ocitneme, jako bychom si najednou nevěděli rady. Často pak křičíme, jakou že to zrovna prožíváme hroznou krizi, ale vlastně se nic moc neděje. Děláme krizi z kdejaké běžné komplikace. Přitom bychom měli být v krizi jako doma.

Sedm kulí

Těch pověstných sedm kulí v Sarajevu (reálně stačily dvě) začalo jednu z největších krizí, jaké předkové poznali. Velká válka přinesla tisíce mrtvých, samostatný Československý stát, ale také hned několik krizí – hospodářskou s hladem a kolabujícím zásobováním, zdravotní s pandemií španělské chřipky, ale i posttraumatický šok a frustraci vojáků vracejících se z fronty. V novém státě pak také tito muži vychovávali své děti a vedli své rodiny, „obohaceni“ o prožitek bojiště, kde lidský život váží méně než nic a hodnoty se zahazují snadno. Ostatně byl to první prezident státu, kdo napsal dílo Naše nynější krize – tedy krize morální, etická, stavějící před moderní stát otázku, kdo vlastně jsme a co světu přinášíme.

Demokrati v krizi

Už první roky státu byly vleklou krizí, dlouho nebylo jasno, zda se radikálové nechopí tak jako jinde v Evropě zbraní a nepřevezmou moc. A že podmínky k tomu měli. Nová československá ekonomika musela rychle přejít z válečného hospodaření na to mírové. To ale nebylo jen tak. Trhy, které až dosud byly v rámci monarchie tak nějak „domácí“, se změnily v zahraniční. Železnici jsme měli orientovanou ze severu na jih, místo z východu na západ, jak teď bylo najednou potřeba. Nová měna se musela odtrhnout od staré rakouské. Ministr Alois Rašín sice dostal přechodně pravomoce skoro diktátorské, ale vedlo to spíš k tomu, že jeho nutná tvrdá opatření ohrožovala ty nejchudší. Zemědělství se začalo jakž takž dařit až v roce 1921 díky výjimečně dobré úrodě, do té doby byly potraviny stále na příděl. Ještě v roce 1924 Karel Čapek ve sporu s komunisty na konto poválečné bídy píše: „Viděl jsem bídu tak palčivou a nevýslovnou, že mi zhořklo vše, čím jsem. Kdekoli jsem byl, běžel jsem od paláců a muzeí podívat se na život chudých v ponižující roli bezradného diváka. Nestačí dívat se a nestačí soucítit; měl bych žít jejich životem, ale bojím se smrti.“

Republika v nejistotě

Nebyla to ale jen ekonomika, co v prvních letech sužovalo nový stát. O krizi se mluvilo hojně také v souvislosti s jejími hranicemi. Většina sudetských Němců se už v říjnu 1918 přihlásila k Německu nebo Rakousku. Československá reprezentace jejich autonomii ale odmítla a sudetská území vojensky obsadila. Od listopadu 1918 pak nová republika vedla válku s Maďarskem o svou jižní hranici. V tomto konfliktu proti sobě jen měsíc po konci světové války stálo sto dvacet tisíc vojáků. Spor ukončila až v červnu dalšího roku mírová konference v Paříži. V lednu 1919 ještě zvládla československá armáda sedmidenní válku s Polskem o průmyslové Těšínsko. Spor to byl sice krátký, ale zajímavý už tím, že poprvé se dostaly do vážnější krize také vztahy jinak sehraného tandemu Masaryk-Beneš. Zatímco prezident tou dobou už dlící v Praze podporoval své vojáky, aby postupovali hlouběji do Polska, co jen to půjde, Beneš byl proti. Na mírovém jednání v Paříži, kde tou dobou byl, vnímal nelibost států Dohody, kterým se vůbec nelíbilo, že sotva nový stát uprostřed Evropy vznikl, už má územní nároky a ještě expanduje.

Černý pátek se zpožděním

Po deseti letech, když už bylo jakž tak nejhorší zažehnáno a mnozí vědomě do státu investovali svůj um a dovednosti, přišla Velká hospodářská krize. A s ní další proměna životní perspektivy – statisíce nezaměstnaných, to je trauma, které si společnost bude dlouho pamatovat. Tahle krize k nám sice dorazila s mírným zpožděním oproti západnímu světu, ale zato drtivě. Nejdřív postihla firmy závislé na exportu. Svět nenakupoval. Postihlo to hlavně textilní firmy ve stále problematickém pohraničí, skláře, dřevaře, řemesla a nakonec i zemědělce. Omezovala se výroba, zavíraly fabriky. Nezaměstnaných najednou byl skoro milion. Krize postihla nejvíce právě pohraničí nebo Slovensko a Podkarpatskou Rus, kde se tak ještě prohloubila nespokojenost s mladou republikou. Především sudetští Němci viděli, jak se říše za hranicemi z krize dostává rychleji, i když za cenu ztráty demokratických svobod.

V srpnu 1930, kdy na ČSR plně dopadla tíha světové hospodářské krize, byla zahájena státní stravovací akce pro nezaměstnané, kterou organizoval ČSČK ve spolupráci s okresní sociální ochranou. Záběr z pražské periferie.

Stát selhal

A tak krizi hospodářskou rychle střídá krize politická, která vrcholí na konci třicátých let krizí všech krizí, tedy mnichovským traumatem. Oblíbené klišé od té doby praví, že nám Mnichov ohnul nebo dokonce zlomil páteř. Jistě, je to zásadní moment v moderních dějinách, ale vyrovnávali a vyrovnáváme se s ním převážně tím, že akcentujeme tzv. „zradu velmocí“ a nikoli svůj podíl na tehdejším dění. Netřeba pochybovat o expanzivní politice nacistického Německa nebo o chybné politice nevměšování, kterou vyznávaly západní demokracie. Jenže, my jsme praktikovali úplně stejnou politiku. Československý tisk té doby měl dokonce cenzurou zakázáno psát kriticky o Německu, aby nemařil úsilí domácí zahraniční politiky usilující o co nejlepší vztahy s agresivním sousedem v marné naději, že jej nějak ukrotí. Nepovedlo se a asi ani nemohlo. Důsledek to mělo nicméně fatální, nejen pro tu zradu, ale právě pro selhání domácí politiky. První republika byla státem, který jsme vyhráli, završil stoleté úsilí, a pak trval jen dvacet let a skončil mentální krizí Mnichova, ze které si společnost odnese nedůvěru ke státu a jeho budoucnosti. Měla být přece tak velká a světlá. A teď obětujeme svobodu vlastně lehce. Dokonce to udělají ti, kteří měli stát reprezentovat a hájit. Otázka, co jsme zač, když toto připustíme, ta zůstane a budou se jí trápit mnozí, Peroutka jako Patočka.

Vítání Brežněva s Dubčekem.

Únor bílý, krize sílí

A poválečný svět, to už je krize na krizi. Květen 1945 a vedle radosti z osvobození také překvapení z české msty, z toho, že i ty holubičí povahy dovedou věšet na lucerny a stříhat hlavy dohola. Volby roku 1946 a údiv demokratů, jak snadno je jejich prvorepublikoví voliči opustili a šli to hodit komunistům. Únor 1948 – těch pět dní vládní krize, to je každý den několik malých i velkých krizí ústavních. Už jenom ustavení Lidových milicí, které se jakoby zázrakem zjeví hlavně v pražských fabrikách a ještě dostanou přes noc z Brna několik kamionů pušek. Jak to vyjádřil tehdy předseda odborů Antonín Zápotocký: „Vyrábíme zbraně, a proto je máme také v rukou.“ On to zase takový zázrak nebyl, milice se formovaly už dříve z existujících závodních stráží a ty si komunisté obsadili svými lidmi předem. Navíc organizaci milic svěřili většinou bývalým španělákům nebo lidem zkušeným z Pražského povstání, takže ostříleným a velení vojenským jednotkám znalým borcům. Prostě komunisté byli nepřítel silnější a lépe připravený. Takže to pak šlo velmi rychle. Tiskárny politických stran obsazené milicemi a policií, akční výbory, které bez opory v zákonech řídí zemi, paralyzovaný parlament, který komunisté zablokují, takže nemůže vládě vyslovit nedůvěru atd. Ale ústava už není v hlavní roli, rozhoduje se jinde, hlavně honem říct, že je po krizi a bude konečně klid. Ten tolikrát kdejakým despotou vzývaný klid na práci.

Kult v krizi

Jenže není, KSČ žije po celá padesátá léta ve vnitřní krizi a v obraně směrem ven, vůči cizím, vůči oponentům, i vůči vlastním, když se znelíbí. Dokonce právě uvnitř stranického aparátu se celá padesátá léta mluví o krizi řízení a moci, protože ovládnout celou společnost během několika málo let se nemůže bezezbytku podařit ani takové síle, jako byla v té době KSČ. Sice neměla politické rivaly, ale nesla odpovědnost za všechno, za každý nevhodný článek v novinách, za každou špatně fungující fabriku, za každé neefektivní družstvo. Nic z toho se ale nesmělo řešit. Pomáhá jen násilí předkládané do veřejného prostoru. Dokonce krize dojde tak daleko, že padají i nejvyšší hlavy ve straně. Třeba ta Rudolfa Slánského. Ale ani to není nic platno. V roce 1953 stát tají měnovou reformu do poslední chvíle, než doslova přes noc připraví občany o úspory, a to už vyvede do ulic i dělníky v Plzni. Rok 1956 a konec kultu osobnosti, krize v Moskvě, Maďarsku i Polsku, jen u nás uměle držený klid. Počátek šedesátých let a krach další pětiletky, hospodářství je v krizi. Zachránit ho má ekonom Ota Šik, ale zjistí, že bez změny politického systému to nepůjde. Reforma se brzy změní v krizi – pro stranu, která změny vlastně nechce, protože ji ohrožují, i pro společnost, která doufá, ale naplnění naděje na skutečnou změnu se nedočká.

Saša v krizi

Rok 1968 s tanky a hlavně s poznáním, že pokud jsme po Mnichově přestali věřit na naděje vkládané do vlastního státu, teď už nemůžeme věřit ani politikům. Vždyť ten, jehož jméno mnozí s takovou nadějí vyslovovali i psali na zdi, Alexander Dubček, o rok později podepisuje pendrekové zákony, stanné právo proti vlastním občanům. A zase je to jen otázka informovanosti – pokud by komunističtí politici, a to i ti reformní, otevřeně říkali lidem, co se děje, nikoho by vývoj roku 1968 asi tak nezaskočil. Brežněv a jeho kumpáni z Polska, NDR, Maďarska a Bulharska už od února 1968 kritizovali vývoj v Praze, od března na schůzkách s Dubčekem mluví o kontrarevoluci, po manifestu Dva tisíce slov hrozí protiakcí a při jednání v Čierné nad Tisou na přelomu července a srpna Sověti vyloženě československým politikům diktují úkoly, které mají splnit, aby Moskvu ukonejšili. To všechno ale československá společnost buď nevěděla, domýšlela se z náznaků, nebo nakonec doufala, že to bude jen nedorozumění. Nebylo. Pražské jaro není z pohledu Kremlu sympatický pokus o socialismus s lidskou tváří (jakou pak má ten, který provozují oni ve Svazu?), ale krize KSČ, které se moc vymkla z rukou. Takže je třeba jí přijít na pomoc. Pro nás je pak výsledkem jen další mentální krize provázená skepsí, která se už snad navždy má jevit jako racionální a zdravá. Hlavně ničemu moc nevěřit, hlavně ne politikům, to je skutečné „poučení z krizového vývoje“. V dalších krizích jen a jen přiživované.

Banální krize

A po roce 1989 nakonec dojdeme znovu do Sarajeva jako jakéhosi prapůvodního místa našich krizí, když v roce 1997 padá Klausova vláda. Tuto „banální historku“, řečeno s Václavem Havlem, promění předseda ODS v tragédii antických rozměrů – zrazený otec v zahraničí, zrádní političtí synové mu vráží kudlu do zad, věrní vlastní synové vyjadřující tátovi podporu na náměstí… Až v tom zanikne skutečný důvod krize v podobě neprůhledných darů na kontě nejsilnější vládní strany. A „jede se dál“, přes opoziční smlouvu až na Hrad. Naše nynější krize, ta morální, etická, trvá, odložíme hodnoty snadno, jen když nepadneme.

Oběť čekající na další ránu

Je v tom jakýsi náš rituál, krizovou situaci místo řešení a analýzy přetavíme v mýtus, většinou na půdorysu zlí oni a hodní my, v mýtu se pak uhnízdíme s pocitem oběti a čekáme na další krizi, která co dvacet let chodí, tak to u nás přece bývá. Ale nikde není psáno, že to tak být musí a že i v krizi nemůžeme jednat. A že i skutečná krize nemůže být svého druhu příležitostí.

Čtěte dál:

Jiří Kovtun: Republika v nebezpečném světě: Éra prezidenta Masaryka 1918–1935, Brno, Torst 2005.

Jan Tesař: Mnichovský komplex, Praha, Prostor 2014.

Jakub Šlouf: Praha v červnu 1953, Praha, Academia/ÚSTR 2021.

Mary Heimannová: Československo – stát, který zklamal, Petrkov 2020.

Erik Tabery: Vládneme, nerušit!, Praha, Respekt Publishing 2008.

O nás bez nás?

Máme málo vakcín? Kdo za to může? No, přece ti zlí v Bruselu, kteří nám nedodali dost. To, že jsme si to tak sami vyjednali, to je vedlejší. Hlavní je, že Evropa zase jedná „o nás bez nás“. Ta věta podkopává nohy naší politice už sto padesát let. A nikdy docela neplatila.

František Ladislav Babiš

Když premiér Babiš na konto nízkých dodávek vakcín proti covidu-19 v roce 2021 prohlásil: „Podívejte se, jak funguje Evropa, o nás bez nás“, vědomě tím odkazoval k Mnichovu 1938. Reálně ale navazuje na staročeskou politiku druhé poloviny 19. století. Předák staročechů František Ladislav Rieger totiž 6. prosince 1866 po českém nezdaru při jednání o dualismu prohlásí, že nové uspořádání monarchie vzniklo mezi Vídní a Budapeští „o nás bez nás“. Skutečnost byla ale taková, že česká politická reprezentace své požadavky neprosadila. Od té doby se představa, že naše politika se odehrává mimo nás, kdesi venku, proti nám, v českém myšlení zabydlela.

Opovážlivé spolehnutí se

Ozývá se po zbytek monarchie stále silněji, do války také jdeme za císaře pána a jeho rodinu, za cizí zájmy a proti své vůli. Proto masivně dezertujeme a zakládáme legie, ty jsou konečně tak nějak naše. Aspoň zatím. A i díky nim přijde republika, kdy konečně je to „s námi a o nás“, ale stačí devatenáct let a na oblíbenou větičku si vzpomeneme. Když po válce velmoci překreslily mapu Evropy v náš prospěch, přirozeně jsme se nebránili, když totéž udělají znovu, tentokrát v náš neprospěch, je to najednou „o nás bez nás“. Co bylo pro nás najednou diametrálně jiné, pro ně bylo stále stejné jednání. Principy se nezměnily, v tomto ohledu je Mnichov 1938 z naší strany možná „opovážlivé spolehnutí se“, ale rozhodně to není něco bez nás.

Říšský kancléř Adolf Hitler podepisuje v noci z 29. na 30. září 1938 mnichovskou dohodu.

Připomeňme jen misi ministra Jaromíra Nečase, který 15. září 1938 odcestoval z pověření prezidenta Beneše do Paříže s tajným posláním tlumočit Benešovu ochotu vzdát se části pohraničního území. Když státník nabízí ústupky jdoucí za hranici územní integrity státu, jednají jeho zahraniční partneři ještě bez něj a proti němu?

Stalinovi pacholci

Mnichov 1938 se v české mentalitě ale navzdory realitě tak pevně propojil s postojem „o nás bez nás“, že kdokoli napříště tu větu používá, už vždy odkazuje ke „zradě velmocí“. Po válce se nástup komunistů a socializace odehrává v protikladu k Mnichovu pod heslem „už nikdy o nás bez nás“. Mnichov se po osvobození stává jedním ze základů nové politiky jako stále připomínaný tragický důsledek politiky minulé. Když se ale máme v té svobodné republice rozhodnout o Marshallovu plánu, nejedeme nakonec jednat o něm sami do Paříže, aby to bylo „s námi“, ale jedeme do Moskvy odevzdat rozhodování do Stalinových rukou. Ministr Jan Masaryk to vyjádří později hojně připomínanou větou: „Do Moskvy jsem jel jako československý ministr a vrátil jsem se jako Stalinův pacholek.“ Jaksi v ní ale chybí vystižení vlastní role v tomto dění, zůstává zase cizí zásah do domácí politiky. Ale kdo jel do Moskvy? Po léta pak kritici tohoto kroku budou říkat „zase to bylo o nás bez nás“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přepište dějiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.