STUDNA

Marie Jakoubková

Dovolená, na kterou se nezapomíná. Takhle si to přáli. Takhle si to vysnili. Klára, Saša, Vašek, Roman a Petra. Přátelé ze střední.

Na čtrnáct dní si pronajali chatku na Lipně. Dva týdny společných chvil, které je měly stmelit ještě více dohromady. Cíl byl jasný – užívat si léta plnými doušky. Denně se opíjet a vstávat až k obědu.

Vše se zprvu skutečně odehrává tak, jak chtěli. Onu idylku však záhy naruší několik rádoby náhod, které perfektní dovolenou postupně promění v peklo a co více, razantně podlomí vzájemnou důvěru, která mezi přáteli vždy panovala, a o kterou se mohli kdykoliv opřít. Kdo ale za vším ve skutečnosti stojí? A k čemu slouží studna za domem?

Úvod

Klára si se svými nejlepšími přáteli ze střední pronajala na dva týdny chatu na Lipně. Po dlouhé době budeme zase spolu, říkala si v duchu, sledujíc fotky ze čtvrťáku, sdílené na svém Instagramu.

Od chvíle, kdy vylezli ze školy a rozprchli se do nejrůznějších míst republiky, nastane konečně společná akce. Dovolená! Jistě památeční a nezapomenutelná, uvažovala.

Lipno! Všichni v jejím okolí o něm již tolikrát mluvili a skutečně si pochvalovali prožité chvíle na tamním místě. Bude to super, pomyslela si a v rytmu písničky, právě hrající z rádia, vyťukávala propiskou do stolu.

Zavřela oči a začala si v mysli představovat, jak se již pohupuje na nafukovacím lehátku po vlnkách třpytící se vody, na níž zářivé slunce pozoruje odlesk svých paprsků. Zcela živě pociťovala, jak se jí po chvíli, ležíc na břiše, zlehka pálí záda.

Ve svých představách se pažemi popostrkovala po stříbřitém jezeře a pozvolna tak otáčela matračkou nazpět ke břehu, kde již čekali ostatní přátelé s drinkem v rukou.

„Áááááách!“ povzdychla si zasněně.

Vtom se ozvalo tiché zaklepání na dveře pokoje. Byla to Klářina matka.

„Můžu dovnitř?“ zeptala se, když ani po druhém ťuknutí nezaslechla známé „Dále!“

Klára sebou trhla a propiska, kterou stále držela v ruce, jí spadla na zem.

Naprosto nevinná otázka z úst vlastní mámy ji dokonale vykolejila a následně doslova vyrvala z překrásných myšlenek o nadcházející dovolené. Klára se tak místo na prosluněné pláži s poletujícími racky po obloze probrala ve svém temném pokoji, do kterého vnášelo trochu světla pouze malinkaté okénko, obehnané ze všech čtyř stran tlustou skoro metrovou kamennou zdí. Přes celodenní šero se muselo v místnosti svítit dokonce i za bílého dne.

„Jo, jo, pojď dál. Já to trochu ztlumím!“ odpověděla Klára. Nato vstala ze židle a líně odkráčela k věži.

„No! Konečně je tu něco slyšet. Nechápu, že to můžeš poslouchat tak nahlas!“ poznamenala matka a kroutila hlavou.

„No jo, furt!“

„Tak co, už balíš?“ zajímala se a zvědavě těkala po pokoji, jestli už má dcera alespoň vytáhnuté kufry.

„Času dost, máti!“ odpověděla Klára a pod lehkým nátlakem matčina pohledu začala intuitivně sbírat špinavé prádlo a odpadky, pohozené na různých místech pokoje; z podlahy zvedla několik zmačkaných posmrkaných papírových kapesníčků, z křesla u okna, do kterého si sedá vždy, když má náladu něco si přečíst, stáhla špinavé ponožky, a další věci z postele, na kterou hodí vše, co se jí zrovna nechce skládat do skříně.

„Ty tu máš ale bordel! To ti teda povím!“

„Potřebovala bych ještě tohle vyprat. Určitě se mi to na dovču bude hodit!“ odvětila Klára, aniž by se nad předchozími matčinými slovy vůbec pozastavila.

„A co já s tím? Řekla bych, že už jsi dost stará na to, aby sis vyprala oblečení sama!“ poznamenala matka.

„Tak jsi mě to měla naučit. Teď si nestěžuj!“ řekla drze Klára. Přesto se však skutečně trochu zastyděla, protože jí došlo, že ve svých dvaceti letech neumí ani pustit pračku.

„Dej mi to, prosím tě. Vyperu to hned!“

„A můžu se dívat?“ začala se Klára zajímat.

„Proč by ne! Pojď! Aspoň se konečně naučíš něco pořádného!“ odpověděla matka a vydala se z Klářina pokoje chodbou rovnou do koupelny. Klára nemeškala a cupitavým krokem ji následovala.

Tam nastala dlouhá přednáška o tom, jak se prádlo vlastně pere a na co všechno je nutné si dávat pozor.

Kláru to po nekonečné půl hodině neskutečně vyčerpalo. Raději se proto uchýlila zpět ke svým představám a znovu se v myšlenkách i se svými přáteli proháněla po písečné pláži.

Matka ji chvíli pozorovala. Když jí došlo, že její snahy stejně nikam nevedou, sama spustila pračku a odešla pryč.

Rachotící zvuk Kláru přiměl vrátit se do reality. Za matkou již však nešla. Nechtěla ji provokovat. Raději se proto odebrala do svého pokoje, zavřela za sebou dveře a pustila si znovu hlasitou hudbu.

Roman, Petra, Vašek, Saša, Klára

Vyráží! Celá parta! Klára, Roman, Petra, Vašek a Sašenka. Zvedají kotvy a nechávají se vézt do míst, která ani jeden z nich dosud nenavštívil.

VAŠEK! Vašek dorazil ke Klářinu domu přesně v pět. Přesně ve smluvenou dobu.

Dochvilnost byla vždy jeho doménou. Raději o pět minut dříve, jak sám mnohdy zmiňoval.

Vašek byl už od prváku docela šprt. Ale tvrdil, že se v podstatě učit nemusí. Že mu to do hlavy zkrátka leze samo.

Zrovna Kláře proto dlouhou dobu trvalo, než si k němu prorazila určitou cestu, a než mu dala šanci vyjádřit se i jinak než prostřednictvím znalostí ve škole. Z tohoto důvodu ho jednoho dne pozvala na malý večírek, na kterém všichni z party následně poznali i jeho druhou tvář, tu rebelskou. Od toho okamžiku k nim jednoduše patřil a patří dodnes. Byl to šprt, ale mimo školu naprosto úžasný kluk, zralý pro každou nekalost.

A kdyby se nechal trochu jinak ostříhat, byl by i docela pěkný, pomýšlela mnohokrát Klára. Nosil a stále nosí jeden a ten samý sestřih. Kadeřnici mu asi mu dělá jeho matka, ne-li babička, protože to, co má na hlavě, vyšlo z módy už před mnoha lety.

Vždy, když dorazil do školy nově ostříhán, sklidil posměch snad i od školníka. Jemu to však nikdy nevadilo. Byl totiž v takových situacích absolutně nad věcí a podobné řeči si nebral vůbec k srdci. Prostě, jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Tato část Vaškovy povahy se Kláře moc líbila. Možná mu ji i trochu záviděla. Ona naproti němu vnímala a vstřebávala veškerou kritiku velice negativně. Dlouhou dobu se následně trápila a mnohdy se jí nechtělo ani vylézat z domu, pokud se jednalo skutečně o něco, co ji hodně zasáhlo.

Vašek byl jiný a svou jinakost dával hodně najevo. Dokonce i způsobem svého oblékání vybočoval od běžně odívané mládeže. Jako by se zasekl někde v šedesátkách.

Možná zdědil oblečení po svém tátovi, kdo ví. Plátěné kalhoty, vestička a košile s hodně špičatým límečkem. K tomu všemu účes ve stylu kluků z Beatles.

„Ale vlasy, ty má teda moc krásné, jemně vlnité, kaštanové barvy. Zdravé a lesklé,“ přemýšlela Klára nahlas.

Vzápětí si sáhla na ty své a mezi palcem a ukazováčkem zašustila konečky. Mám je tak suché a absolutně bez lesku, posmutněla si.

Vyšla ven z bytovky, v níž žije již od svého dětství a zamávala Vaškovým směrem. Ten zrovna vystupoval z auta.

„Kolik to jede?“ zeptala se s posměchem.

Vašek totiž nepřijel kdejakým běžným vozem, ale přesně k jeho zjevu vhodným, starým broukem. Prostě Beatlesák hadr.

„Náhodou vytáhne i osmdesátku, když je pořádně zahřátej,“ odpověděl Vašek a hrdě pohladil kapotu auta.

Brouk. Opravdu mu tak říkal. Byl modrý, lehce oprýskaný a na mnoha místech i slušně prožraný. Ale jezdil, a to bylo pro Vaška hlavní. On se v autech moc nevyzná a pravděpodobně nemá ani moc peněz do něj investovat. A tak jezdí a zřejmě jezdit bude do doby, než se Brouk stářím zcela nerozloží.

„Snad nás někde nenechá ten tvůj Brouk!“ poznamenala Klára, rozhlížejíc se a pozorujíc všechny rezavé a hodně amatérsky zatřené fleky.

„No dovol! Ještě se nestalo, že by mě někde nechal! Je to držák!“ ohradil se Vašek.

„No, uvidíme!“ odvětila Klára a chytla za kliku zadních dveří. Trochu se jí zaviklala v ruce. Pak cvakla a dveře se za doprovodu vrzavého zvuku začaly otevírat.

„Tak sedej! Ještě musíme zajet pro ostatní!“ zařval Vašek v momentě, když otočil klíčkem a celou ulicí se rozezvučel rachot, jako by projížděl traktor. Kouře se z výfuku linulo tolik, že během minuty nebylo auto na ulici ani vidět.

Na poslední chvíli, bylo to zrovna, když se kouř pozvolna rozptýlil po okolí, vyhlédla Klára z auta a namířila svůj pohled do oken bytu svých rodičů. V jednom z nich zběsile mávala její mamka. Klára bleskem zvedla obě ruce a než se s Vaškem ztratili v další várce výfukových plynů, třepala jimi tak usilovně, až jí brněly.

„Myslím, že je můžeš dát dolů!“ poznamenal Vašek a vyprskl smíchy. Byli totiž už na konci ulice.

„No jo!“ odvětila stroze a záměrně se rozkašlala, aby mu tak dala najevo, že jeho Brouk trochu dosluhuje.

„Nějaký problém?“

„Ani ne!“

„Neboj, takhle nečoudí pořád. To jen, než se pořádně rozjede. Uvidíš za městem. Tam pojede jako zamlada.“

„Jasně!“

„No, fakt!“ obhajoval Vašek své auto, a přitom se na Kláru otáčel dozadu.

„Radši se dívej na cestu. A na další křižovatce doprava. Tam už bydlí Saša. Měl by tam s ní být i Roman.“

„Já vím. Hele, oni to prý dali dohromady, jo?“

„Jo, ale je to asi ještě dost čerstvý. Tak si z nich když tak neutahuj. Buď tak hodný!“

„Tak to skutečně slíbit nemůžu. Vždyť mě znáš. Já se prostě neudržím. Ale budu se snažit. Minimálně prvních pár minut!“

„To budeš hodný!“

„Viď?“

„Tak hlavně nezapomeň odbočit. Támhle už je vidím!“

„Ale vždyť jo, pořád!“

Brouk se téměř plíživým tempem přibližoval k chodníku. Klára sledovala postranním okénkem své přátele a zaleknuta množstvím zavazadel, vyprskla:

„Ty vole, ty toho s sebou táhnou! To určitě bláznila Saša a sbalila si i večerní šaty, i když moc dobře ví, že nejkulturnějším zážitkem bude stejně jen táborák!“

„Jako bys jí neznala!“

„No právě! Hele, má ten tvůj Brouk vůbec kufr? Já jen, že jsem si vzala tašku k sobě dozadu, ale to bychom se sem asi všichni nevešli!“

„Jasně, že má kufr. Hned jak zastavím, hodíme tam všechny bágly, i ten tvůj.“

„Super!“

Vašek zastavil před panelákem, u kterého nedočkavě stáli Saša s Romanem. U nohou měli vyskládaných asi pět velkých tašek.

„Nazdar!“ zařvala Klára zpoza staženého okénka. Klička z vnitřní strany dveří ji vůbec nechtěla poslechnout. Rvala za ni vší silou, ale více jak do půlky se jí okénko stáhnout nepodařilo.

„Čus, Klárko!“ odpověděl Roman a mávnul na ni.

„Ahoj, Kláro!“ přidala se Saša.

Vzápětí pohlédla na výřad svých tašek. S dlouhým hlasitým odfrknutím mapovala velikost auta a přemýšlela, zda se do něj všechno vůbec vejde.

„Žádný strachy!“ zareagoval Vašek hned, jak si všiml její reakce.

SAŠA. Alexandra. Rodiče jí vybrali jméno jako pro samotnou císařovnu. A ona se tak mnohdy opravdu chovala. Ostatně měla být na co pyšná! Její krása byla doslova věhlasná.

Nádherné blond vlnité vlasy, sahající až k zadku. Dlouhé štíhlé nohy a roztomilý nafrněný nosík. Nebyla to ale kdejaká fiflena. Naopak, byla pro každou srandu a ničeho se neštítila.

Sice měla trochu problém s balením věcí, ale jinak holka k nezaplacení. Do pohody i nepohody. A k Romanovi se docela hodila.

ROMAN. Hezounek ze střední, po kterém pokukovala kdejaká holka.

Jeho typické sebestředné chování bylo podporováno ze strany rodičů již odmala. Neměl žádné zásadní povinnosti. Máma s tátou mu dávali vše, na co si jen vzpomněl. Zkrátka život, který mu mohl leckdo závidět.

Dost si potrpěl na módní oblečení, a proto každé ráno, když vešel do třídy, byl vystajlován jako model z nějakého časopisu.

Romanovi rodiče se rozvedli, když mu bylo asi deset a možná si ho tímto způsobem chtěli kupovat. Dávali mu lásku v podobě hmotných věcí. Zahrnovali jej vším, oč si řekl.

Mnohdy i více než to.

„Nerozpadne se to, Vášo?“ popíchl Vaška Roman.

„Ty jsi jako ta Klára. Co pořád máte? Vždyť je to super kára.“

„Jasný! Zrovna vyjela z výroby, co?“

„Skoro jo!“ odpověděl Vašek a nato vyprskl smíchy. Ale neurazil se. On se vlastně nikdy neurážel. Vždy byl svůj a neřešil, co si o něm, kdo myslí.

„Budete tam jenom tak postávat nebo si nastoupíte?“ zeptal se celý zadýchaný hned poté, co doslova narval všechny tašky do kufru.

„Jo, jedeme! Dámy mají přednost!“ odpověděl Roman a pobídl Sašu, aby se usadila první.

Když se všichni čtyři nasoukali do auta, lehce v něm poklesli. Podívali se na sebe a začali se smát. Dokonce i Vašek. Bylo to ostatně velice vtipné. Hlavně proto, že ještě stále nebyli kompletní. Ještě chyběla Petra. A Petra byla trochu těžší váha. Nechali jí proto přední sedadlo.

Vašek nastartoval. Než se odpíchli z místa, trochu to ve výfuku zaprdělo.

„Áááá, nikam se nejede!“ zvolal Roman posměšně.

„Prosím tě, to je úplně normální!“ odpověděl Vašek a šlápnul pořádně na plyn. Tento manévr autem trochu zacloumal.

Během několika málo vteřin se ale Brouk skutečně zklidnil a ve stejném tempu, kolem šedesátky v hodině, dojel i se všemi pasažéry a nákladem v kufru až před Petřin dům.

Tam už postávala snad celá její rodina. Vyprovázeli ji a loučili se, jako by se už ani neměla vrátit.

„Zdar Petro!“ zakřičel Roman z okénka. Zkusil se jím protáhnout, ale moc mu to nešlo.

Raději se proto stáhnul zpět do auta a čekal, než Vašek Petře pomůže s taškou dovnitř.

„Petruš, vzala sis tu svačinu?“ volala starostlivě její babička.

„Jo, vzala, babi!“ odpověděla Petra. Podívala se na ostatní do auta a protočila očima.

„Soráč za naše. Já jim říkala, že se mnou nemají chodit před dům, ale vždyť je znáte. Oni už prostě jiní nebudou!“

„V pohodě, prosím tě. A copak ti připravili dobrého na cestu?“ ptal se lačně Roman.

„Řízky! Je jich tam snad dvacet!“ odvětila Petra a zafuněla jako parní lokomotiva.

„Výborně! O dnešní večeři máme tedy postaráno!“ řekl a mlsně se olíznul.

„Ty jsi hrozný!“ napomenula ho vzápětí Saša.

„Proč jako? Ty jsi snad něco vzala?“

„Já? Vzala jsem náhodou dvě láhve vína!“ řekla Saša a rukou ukázala směrem na kufr.

„No vida! Hezky se nám ta naše výprava začíná rýsovat. Napapáme se! Zapijeme to vínkem! Co si více přát?!“

„Lidi, mně se po vás tak stýskalo!“ zvolala Petra, když se konečně usadila do auta.

Ostatní nemohli než souhlasit. I když se neviděli jen několik měsíců, zdálo se to jako celá věčnost. Byli prostě zvyklí scházet se každý den. Po dokončení školy se však museli na čas odloučit a teprve nyní nastala doba, kdy se zase mohli sejít, a navíc společně vyrazit na výlet.

Sotva vyrazili, ujal se Roman důležité řeči. Vzpřímeně se usadil, vzal do ruky láhev s vodou, a hřebenem, který vytáhl z kapsy, se pokoušel ťukáním do plastu vytvořit ticho pro naléhavé sdělení. Odkašlal si a spustil:

„Jo, ještě bych vám chtěl něco říct, než dorazíme na místo!“

„A co, co? Povídej! Přeháněj!“ zeptala se zvědavě Klára. Sice tušila, že jim bude chtít prozradit vztah se Sašou, ale dělala blbou, aby mu to nezkazila.

„Víte, my tady se Sašou jsme tak nějak spolu. Nechci, abyste se to dozvěděli při nějaké trapné situaci, a tak to odhaluji raději hned zkraje.“

„Fakt, jo? Hustý!“ zareagovala Petra a zakousla se do čokolády.

„To je milé!“ přidala se Klára.

Vašek nic neříkal. Jen se usmíval takříkajíc pod vousy, které neměl. Klára měla v plánu si jej trochu dobírat, ale nakonec ho nechala přece jen na pokoji. Byla ráda, že pro všechny ochotně přijel a že se snad ve zdraví dopraví i na místo jejich společné dovolené.

Ubytování

Přátelé si přibližně měsíc dopředu zaplatili chatku se dvěma pokoji, koupelnou a malou kuchyňkou. Bylo to ještě v době, kdy Roman se Sašou nechodili, a proto se tehdy velice snadno dohodli, že jeden pokoj bude dívčí a v druhém budou spát kluci.

Situace se ale díky jejich čerstvému vztahu výrazně změnila a zkomplikovala. Najednou chtěli mít místnost sami pro sebe a svým rozhodnutím tak naprosto rozsypali původně domluvenou sestavu jako domeček z karet.

Ostatní chatky v kempu byly již rozebrány a naplno obsazeny. No a do stanu se nikomu nechtělo.

„Tak co uděláme?“ zeptala se Saša.

„Pokud jde o mě, můžu spát klidně v Broukovi. Aspoň mu nebude smutno!“ řekl Vašek a působil, že to myslí skutečně vážně.

Pravdou bylo, že by to situaci vyřešilo, ale Kláře s Petrou to připadalo hodně nespravedlivé.

„To ne, Vašku. Přece jsi nejel na dovolenou, abys pak prospal celý pobyt v autě!“

„Mně je to ale fakt jedno!“ odvětil Vašek a na obě dívky se mile usmál.

Rozhovor si zpovzdálí vyslechl postarší muž. Když viděl, jak se nemohou domluvit, odvážil se, přistoupil blíž a přidal se do debaty.

„Omlouvám se, že vstupuji do vašeho rozhovoru, ale nemohl jsem přeslechnout téma, které řešíte. Kdybyste dovolili, měl bych pro vás návrh. Nemusíte mi ani odpovídat hned.

Můžete si vše nechat projít hlavou a dát mi vědět třeba večer!“ řekl a trpělivě vyčkával, než se některý z přátel ozve.

Ti jej chvíli nedůvěřivě pozorovali. Bez jediného slova, za pomoci pouhých pohledů a grimas vyzývali jeden druhého k reakci.

„Vy byste o něčem věděl?“ zeptal se nakonec Roman.

„To bych opravdu věděl.“

„A o co by šlo?“ ptal se dál, protože to z pána lezlo jako z chlupaté deky.

„Měl bych k pronájmu svůj dům.“

„Dům, jo? A to myslíte vážně? Neutahujete si z nás náhodou?“ přidala se do debaty Saša.

„No, dovolte, slečno. Proč bych si z vás měl utahovat? Chci vám pomoci!“ odvětil muž a snažil se na svém obličeji, zarostlém dlouhými kníry, vykouzlit úsměv.

„No jo, ale co bychom udělali s chatkou, kterou již máme zaplacenou?“ vstoupila do rozhovoru Petra.

„To je fakt. Pochybuji, že by nám vrátili peníze!“ zareagoval Vašek a považoval celou situaci opět za neřešitelnou.

„Jste hodný, pane, ale jak vidíte, nebude to tak snadné!“ řekl Roman a s povzdychem pokrčil rameny.

„To nechte na mně! Já to nějak zařídím. A vy byste tedy o mém návrhu uvažovali?“ zeptal se znovu.

„No, já nevím. Ale zní to jako docela dobrá nabídka. A hlavně by vyřešila náš problém!“

odpověděl Roman, jako by byl již rozhodnut.

Kláru tato jeho unáhlenost trochu zarazila. Všechny si proto svolala do hloučku, aby jim sdělila své obavy.

„Neměli bychom si ten dům napřed alespoň prohlédnout? Vždyť ani pořádně nevíme, jak je velký, jak to v něm vypadá a podobně! Třeba bude nakonec přece jen lepší se na těch pár dní těsnit tady v chatce!“ pronesla nedůvěřivě Klára.

„To je fakt, Klárko!“ přidala se Petra a pokyvujíc si začala muže prohlížet, jako by mu doslova dělala na dálku rentgen.

Klářina slova zaujala i Sašu. Ta však nemeškala a rovnou se zeptala:

„A mohli bychom ten dům napřed vidět? Pak bychom se teprve rozhodli, zda si plácneme či nikoliv!“

Saša bývala vždycky taková prořízlá huba. Nikdy se nebála zeptat se narovinu a zpříma.

„Jasně, že můžete! Ostatně by mi bylo i divné, že byste se o něj nezajímali a rovnou se tam chtěli nakvartýrovat. Zaručuji vám však, že je o dost větší než chatka, a proto se do něj velice dobře vejdete. Můžete tam dokonce mít každý svůj pokoj, budete-li o to stát!“ řekl muž.

„Tak to je super. A kdy bude prohlídka?“ zeptala se zase Saša.

„Klidně hned. Nechte si zatím tašky v autě a pojďte za mnou. Není to daleko. Jen pár desítek metrů. Támhle za těmi stromy,“ vysvětloval a rukou ukazoval na urostlé duby, stojící podél celého kempu.

Vašek zamkl auto, v němž měli všichni své věci a nato společně vyrazili. Šli skutečně jen chviličku, necelých pět mnut. Do kempu to tudíž nebylo daleko.

Když dorazili na místo a poprvé tak spatřili dům, o kterém muž v kempu mluvil, přejel Kláře mráz po zádech. Byl to skutečně obrovský dům. Stará vila porostlá po všech stranách hustým břečťanem. Dokonce nebylo ani možné na první pohled rozpoznat, jaká barva omítky se skrývá pod vrstvou listí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Studna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.