PROCES

Tvořte, vytrvejte,

vypusťte to do světa

Seth Godin

PROCES

Tvořte, vytrvejte, vypusťte to do světa

Seth Godin

The Practice by Seth Godin

Copyright 2021 by Seth Godin

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Portfolio,

an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Překlad: Kateřina Harrison Lipenská

Sazba a obálka: Václav Školoud

Odpovědná redaktorka: Kateřina Hošková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix

Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6

v roce 2021 jako svou 14. publikaci

První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky

Detail titulu: audiolibrix.cz/proces

Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky

Při diskusi o knize použijte hashtag #proces

Kniha je dostupná také jako audiokniha

na audiolibrix.cz/proces

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2021

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi

Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-00-3 (paperback)

ISBN 978-80-88407-01-0 (epub)

ISBN 978-80-88407-02-7 (mobi)

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2021

Kouzlo

tvůrčího procesu

spočívá v tom,

že žádné

kouzlo neexistuje

Génius je ten, kdo je nejvíc sám sebou.

THELONIOUS MONK

Opravdovější než opravdové, pravdivější než pravdivé.

STEVEN PRESSFIELD

Tvořte a buďte kreativní, protože nejste ozubeným kolečkem v soukolí systému. Jste tvůrci, řešitelé problémů, ti, kdo velkoryse vedou druhé, kdo zlepšují stav věcí tím, že nacházejí novou cestu vpřed.

Vytrvejte v činnosti, protože tu nemluvíme o koníčcích. Třeba vám za práci neplatí (zatím), ale přistupujete k ní zcela profesionálně. Nepodléháte při ní vrtkavosti múz, na výmluvy nemáte prostor. Vaše práce je důvodem, proč jste tu.

Vypusťte to do světa, protože když svou práci neukážete, jako by nebyla.

Ve všem tom hluku kolem nás zaniká jedna prokázaná pravda, jež říká, že tvořivost je plodem touhy. Touhy najít novou pravdu, vyřešit starý problém, být užitečný pro někoho dalšího. Tvorba není žádný blesk z čistého nebe – je to věc volby.

Každý z nás může vykonávat činnost, při níž se ponoří do tvorby něčeho lepšího. Tato činnost není způsob, jak dosáhnout výsledku, ale sama o sobě je výsledkem, protože činnost je to jediné, co máme ve své moci.

Činnost vyžaduje, abychom k procesu přistupovali s odhodláním. Je třeba si uvědomit, že tvořivost není jednorázová událost: je to zkrátka to, co děláme – ať zrovna máme náladu, nebo ne.

Moc pěkně to vyjádřila sochařka Elizabeth King: „Proces nás zachraňuje od bídy našich záměrů.“

Učte se žonglovat. Kreslete sovy. Zlepšujte věci. A nestarejte se už, jak to dopadne. Činnost vás povede k vytouženému cíli spolehlivěji než kterákoli jiná cesta. Tím, že se jí odevzdáte, prokážete úctu nejen svému potenciálu, ale také podpoře a laskavosti všech, kdo po ní kráčeli před vámi.

1. Je to možné

Tahle knížka je určena lidem, kteří chtějí vést druhé, psát či zpívat. Lidem, kteří touží učit, inovovat věci, které už zastaraly, a řešit zajímavé problémy.

Lidem rozhodnutým vydat se na cestu, na jejímž konci se stanou terapeuty, malíři nebo lídry.

Lidem, jako jsme my.

Je to možné. Tolik lidí před námi už dokázalo promluvit, obstát a zanechat po sobě výraznou stopu. Každá cesta je jedinečná, zároveň však všechny mají něco společného, a tím je určitý vzorec. Jakmile ho poznáte, osvojíte si ho i vy.

Potřebujeme jen najít odvahu a být kreativnější. Síly, jež nás drží na místě, nám dlouho zůstávaly skryté, můžeme je však spatřit, porozumět jim a konečně se pustit do práce.

S tvorbou můžeme začít hned, jsme-li ochotní ji vzít opravdu vážně. A tvorba nám pak otevře dveře ke změně, o niž usilujeme.

2. Vzorec a činnost

Naše životy sledují určitý vzorec.

U většiny z nás se utvořil už dávno. Rozhodli jsme se, že se ztotožníme s přesvědčením, že je třeba žít v pohodlí a nevybočovat z řady, hledat své místo ve světě sužovaném nedostatkem.

Vyžaduje to ekonomika našeho industriálního světa, jež nás pobízí ke spotřebě a poslušnosti. Věříme, že systém a lidé, pro něž pracujeme, nám dají, co potřebujeme, pokud ochotně půjdeme cestou, kterou nám vytyčili. Už od raného dětství se všichni slepě učíme tuto dynamiku přijímat, abychom se následně stali její součástí.

Dohoda je jednoduchá: postupuj podle pokynů a dostaví se výsledek, který ti systém přislíbil. Možná že to nebude úplně snadné, ale při troše snahy to zvládne skoro každý.

A tak se soustředíme na výsledek, protože jen ten nám potvrdí, že jsme postupovali správně. Industriální systém, který máme zažitý, to po nás vyžaduje, neboť pro něj jsou výsledky potvrzením, že jsme se drželi receptu.

Taková priorita má smysl tehdy, je-li spolehlivý a předvídatelný výsledek opravdu důležitý a odměna za něj skutečně zaručená. Ale co se stane, když se váš svět změní?

Najednou už nedostáváte to, co bylo zaručené. A zadávané úkoly vás nebaví až tolik, jak byste rádi. Prázdnota celé té skvělé dohody vyjde najevo a vy si uvědomíte, že jste obětovali srdce i duši kvůli ocenění, toho se vám však nedostává tak často, jak vám kdosi nasliboval.

Na důležitou práci, takovou, jakou opravdu chceme dělat, žádný recept neexistuje. Ta se řídí podle jiného vzorce.

A této činnosti se můžeme věnovat – ne proto, že je to nějaká rychlá náhražka, zaručený recept na úspěch, ale proto, že je to ta správná činnost. Je to vytrvalý postup, který krůček po krůčku vykonáváme kvůli jeho podstatě, aniž bychom na oplátku očekávali jakékoliv záruky.

Nejlepší ze všech receptů je jednoduchý: nakoupit kvalitní ingredience, připravit dokonalé prostírání, nepodcenit detaily, uvařit, podávat. Jednotlivé kroky mají své pořadí. Když však něco vytváříme poprvé, není to vždy lineární proces, nejde to tak snadno rozepsat do bodů a pokynů.

Tato nová činnost vyžaduje vůdčí schopnosti a kreativní přístup – není to něco, co zvládne úplně každý. Jde o něco, co možná nebude fungovat, a přece se vyplatí, aby se tomu člověk věnoval. Často se tomu říká „umění“.

Systém, v němž všichni žijeme, je založen na výsledcích. Jeho principem je záruka produktivity výměnou za předem určenou práci, jež znecitlivuje duši. Existuje však ještě jiná cesta, jsme-li ochotní ji hledat. Vydávají se po ní ti, kdo se snaží něco změnit, udělat svět lepším.

Na tuhle cestu je potřeba si sbalit houževnatost a velkorysost. Směřuje ven, není ale závislá na ujišťování jiných či potlesku publika.

Tvořivost se neopakuje. Nedokáže to. Přesto má cesta tvořivosti svůj vzorec. Je to činnost, při níž dochází k růstu a spojení, činnost, která slouží a zároveň vyžaduje odvahu. A také je to nikdy nekončící tanec nezištnosti a ega. Své činnosti se věnují spisovatelé a lídři, učitelé a malíři. Je zakotvena v reálném světě a představuje proces, který nás vede tam, kam chceme jít.

Po té cestě nás nevede žádný šéf. A protože nikdo nevelí, musíme místo někomu jinému věřit sami sobě – a co je ještě důležitější, svému já.

V Bhagavadgítě se píše: „Je lepší kráčet třeba nedokonale svou vlastní cestou, než dokonale následovat cestu druhého.“ Pomyslete na všechny, kdo našli svůj hlas a výrazně ovlivnili nějakou oblast: jejich cesty se od sebe liší, avšak jejich činnosti se v mnoha ohledech překrývají.

V jádru činnosti tvořivého člověka je důvěra: ve vlastní já, často skryté, v tu jedinečnou lidskou bytost, s níž žije každý z nás. Cesta k takové sebedůvěře je obtížná.

Jestliže však objevíte vzorec, najdete svou činnost a můžete začít prožívat něco jako kouzlo. Vaše kouzlo. Kouzlo, které právě teď potřebujeme.

3. Hledáte něco?

Většina z nás něco hledá.

Pokud nám na tom dostatečně záleží, neustále hledáme ten pocit, vliv, schopnost něco dokázat. A potom hledáme ještě usilovněji.

Ti, kdo následují, nehledají. Jednoduše jdou po stopách, které zanechali ti před nimi. Skládají zkoušky, postupují podle pokynů, posouvají se na další příčku.

Lídři touží věci zlepšovat, něco přinášet, vytvářet pevné základy. Chtějí šanci něčeho dosáhnout, být vidět, vysloužit si respekt, všechno najednou.

Toto hledání vytvořilo naši kulturu a svět, v němž žijeme. Čím dál víc lidí společně přispívajících k něčemu, co stojí za to budovat.

Říkejme tomu umění. Akt člověka vykonávajícího něco, co možná nebude fungovat, něco velkorysého, co bude mít význam. Emocionální a osobní tvorba vycházející zevnitř a vedoucí k proměně, na jakou můžeme být hrdí.

Každý z nás má dnes větší moc než kdy dřív. Máme k dispozici spoustu nástrojů, můžeme vybírat z nesčetných cest a máme skutečnou šanci něčím přispět.

Na vaší roli záleží. Na vašem umění záleží.

Stojí za to si připomenout, že tady nejde o to, jestli „můžu dělat umění“, protože už ho děláte.

Minimálně jednou už jste promluvili, přispěli něčím významným. Možná jste řekli něco vtipného kamarádovi nebo jste možná vyprodali velikou koncertní halu.

A teď je potřeba, abyste to udělali znovu. Ale víc. Ta otázka ve skutečnosti zní: „Záleží mi na tom natolik, abych to udělal znovu?“

Jak napsal John Gardner: „K obnově společnosti a organizací může dojít pouze tehdy, jestliže na tom někomu záleží.“

4. Askıda ekmek

Askıda ekmek – na háku visí chléb. V Turecku je to stará tradice. Když si v pekárně kupujete chléb, můžete zaplatit bochník navíc. Majitel vám pak jeden zabalí a druhý pověsí na hák na zdi.

Pak může přijít někdo potřebný a zeptat se, jestli něco visí na háku. A pokud ano, dostane chleba a zažene hlad. Možná stejně důležité ale je, že přesně takhle se buduje komunita.

Když se rozhodnete pro tvůrčí práci, řešíte problém. A to nejen pro sebe, ale i pro lidi, kteří se setkají s tím, co jste vytvořili.

Sami sebe „pověsíte na hák“, přijmete odpovědnost, čímž vykonáte velkorysý čin. Sdílíte svůj vhled, lásku a kouzlo. A čím víc se šíří, tím větší hodnotu mají pro všechny, kdo mají to štěstí se s nimi setkat.

Umění je něco, co můžeme dělat pro ostatní.

5. Najděte si svou činnost

Máte nějakého kreativního hrdinu? Někoho, kdo pravidelně vede, tvoří a spojuje? Možná je to tanečnice, hudebník nebo obhájkyně lidských práv. V každé oblasti lidského snažení někteří lidé vynikají, protože určují, co dál, a zároveň jsou hlasem toho, co je teď.

Tady je pár jmen pro začátek: Patricia Barber, Zaha Hadid, Joel Spolsky, Sarah Jones, YoYo Ma, Tom Peters, Frida Kahlo, Banksy, Ruth Bader Ginsburg, Bryan Stevenson, Liz Jackson, Simone Giertz, Jonas Salk, Mu- hammad Yunus, Rosanne Cash, Greta Thunberg, John Wooden, Amanda Coffman…

Ať už jsou živí nebo mrtví, slavní či neznámí, v naší kultuře na každém rohu narážíme na lidi, kteří ji utvářejí.

Až na pár výjimek se kariéry a pracovní postupy všech těchto umělců vzájemně podobají. Jejich výsledky jsou jiné, situace jsou jiné a stejně tak je jiné načasování, ale činnost zůstává.

A své činnosti se můžeme věnovat i my.

Možná nepotřebujeme zaručený recept na to, jak dělat svou práci. Možná že místo série kroků, které máme vykonat, by bylo lepší, kdybychom pochopili, jak skutečně funguje dnešní svět.

Můžeme se věnovat své činnosti. Toto jsou překvapivé pravdy, které byly skryté za naší touhou po dokonalých výsledcích, jaké průmyslové recepty slibují, ale nikdy tak úplně nezajistí:

• Dovednost není totéž co talent.

• Dobrý proces může vést k dobrým výsledkům, ale nemůže je zaručit.

• Perfekcionismus nemá nic společného s dokonalostí.

• Ujišťování je k ničemu.

• Arogance je opakem důvěry.

• Postoje jsou dovednosti.

• Spisovatelský blok neexistuje.

• Profesionálové tvoří se záměrem.

• Kreativita je akt vůdcovství.

• Lídři jsou imposteři.

• Není kritika jako kritika.

• Kreativními se stáváme tehdy, když svou práci ukážeme světu.

• I dobrému vkusu se lze naučit.

• Vášeň je věcí volby.

Na stránkách této knihy se k podobně překvapivým pravdám budeme stále vracet. Jsou to pravdy, které naprosto popírají vše, co jsme se kdy učili o produktivní práci v systému založeném na poslušnosti a receptech. Umělcům, kteří je přijali za své, se svět vyhýbal nebo je ostouzel, ale jen proto, že tyto pravdy fungují. Rozvracejí totiž dominantní strukturu moci a zároveň díky nim můžeme dělat lepší věci pro ty, jimž chceme být užiteční.

6. Jak se naučit žonglovat

Žonglovat jsem naučil stovky lidí. Celá věda spočívá v tom, že vůbec nejde o chytání.

Lidé, kteří se žonglovat nenaučí, to ve všech případech nezvládnou proto, že se natahují po dalším míčku. Jenže jakmile se pro míček natáhnete, narušíte si pozici pro příští hod a celé se vám to rozpadne.

Takže začínáme jen s jedním míčkem. A žádné chytání. Jen hodit, pustit, hodit, pustit, hodit, pustit. Dvacetkrát vyhodíme míček levou rukou a pokaždé se díváme, jak spadne. Potom uděláme totéž pravou rukou.

Trénujeme házení. Zlepšujeme se v házení. Až budete dost dobří v házení, chytání přijde samo.

Ukazuje se, že pustit míček na zem je pro člověka, který se učí žonglovat, to nejtěžší. Lidé jsou z toho celí nesví, když vyhodí míček do vzduchu a pak jen tak stojí a dívají se, jak padá k zemi. Touha po výsledku je v nás hluboce zakořeněná a pro některé je tohle chvíle, kdy to vzdají. Zkrátka nezvládnou proces, který vědomě ignoruje výsledek.

U těch, kdo vytrvají, však proces brzy nabere na rychlosti.

Třeba po patnácti minutách už zkoušíme hodit, hodit, pustit, pustit. Dva míčky, dva hody.

A potom, bez stresu, hodit, hodit, chytit, chytit. Je to snadné. Nikomu to nedělá potíže, protože míčky vyhazujeme ze správné polohy, jak jsme si to nacvičili.

Tak daleko jsme se dostali díky procesu.

A pak přijde poslední krok – přidání třetího míčku.

Nefunguje to vždycky, ale vždycky to funguje líp než jakýkoli jiný přístup.

Naše práce spočívá ve vyhazování míčků. Chytání přijde samo.

7. Jak nakreslit sovu

Je to klasický mem vycházející z návodu v jednom starém komiksu.

Vtip spočívá v tom, že všechny zbylé kroky chybí. Dva ovály a čáru umí nakreslit každý. Sovu neumí nakreslit nikdo (a já už vůbec ne).

Tady se zvýrazňuje naše nutkání utéct před bolestí nejistoty. Nadpis slibuje návod, stejně jako život. Ale stejně jako život nám i tento nadpis lže.

Na důležitou práci návod nikdy nestačí. U práce, kterou bychom rádi dělali, plyne odměna z faktu, že není žádná záruka, že na cestu není moc dobře vidět, že si nemůžeme být jistí, zda to někdy k něčemu bude.

Musíme házet, ne chytat. Začít, ne končit. Zlepšovat, ne být dokonalí.

Jezdit na kole se ještě nikdo podle návodu nenaučil. Stejně tak se takhle nikdo nenaučí kreslit sovu.

8. Je k tvořivosti zapotřebí odvahy?

Záleží nám na tom, abychom působili jako lídři, ať už na jevišti nebo u klávesnice, když nastane čas říct: „Tohle je moje práce.“ Mnozí z nás tento okamžik, kdy nás druzí posuzují, jen stěží unesou. Protože si připadáme jako podvodníci, kteří jen předstírají, že jsou lidmi na svém místě.

A tak se příliš často odvracíme od tvůrčího života, od možnosti být velkorysí, od příležitosti řešit problémy. Anebo, pokud za ním přece jenom jdeme, činíme tak nesměle, jako by tvořivost byla jen prchavé kouzlo, milostivý dar múz. A když musíme být kreativní, snažíme se dělat to pokoutně. Dívat se na kouzlo přímo je děsivé.

Nesmysl.

Takhle to nemusí být. Nemusíme čekat, až si nás něco vyvolí, nemusíme jen tiše doufat, že jednou ucítíme, v čem spočívá naše poslání. A rozhodně nemusíme věřit v kouzla, abychom mohli kouzlit.

Raději si zkusme vymodelovat postup úspěšných kreativních osobností před námi. Vydejme se na cestu s očima doširoka otevřenýma, s důvěrou ve vlastní postup a v to, že náš přínos bude co nejlepší.

Tohle je naše šance něco zlepšit.

Být kreativní je volba a kreativita je nakažlivá.

9. Tohle je umění

Ne malování, ale umění: akt tvorby něčeho, co nemusí fungovat, prostě proto, že je to velkorysé. Kombinace talentu, dovednosti, řemeslného umu a pohledu na věc, který vrhá nové světlo na staré otázky. Způsob, jímž měníme svou kulturu i sebe samotné.

Malování je to, co děláte v domě. Umění je práce, do které se pustíme, když neexistuje správná odpověď – a přece nám stojí za námahu. Umění můžeme tvořit pomocí klávesnice, štětcem, ale i jednáním a činy. Většinou to děláme proto, že se ponoříme do své tvorby s důvěrou, že máme šanci něco změnit. Děláme to bez záruky, prostřednictvím činnosti, k níž jsme se rozhodli zavázat.

Jste umělec? Samozřejmě že ano. Umělci jsou aktéry změn. Umělci jsou lidé velkoryse vykonávající práci, která možná k ničemu nebude. Zdaleka to nejsou jen malíři, jejichž obrazy visí v muzeích. Umělcem se stáváte v okamžiku, kdy dáte světu najevo, že jím jste. Jako lídr, kouč, člen tvůrčího týmu, návrhář, hudebník, umělecký manažer… když to dovolíte, je to umění. Pokud vám na tom dostatečně záleží.

Legendární návrhář a ilustrátor Milton Glaser řekl: „S uměním je mimo jiné ta potíž, že posvěcuje samo sebe. Umělcem může být kdokoli – stačí, že se za něj prohlásí. Pravda je taková, že skutečných umělců je velice málo. [Udělat svět lepším prostřednictvím umění] je největší úspěch v každém oboru. Člověk si musí uvědomit, že ne všechno se týká jeho a že úkolem umění je splnit určitou funkci v rámci pospolitosti – pomoct lidem líp se popasovat se životem. Na tohle by se nemělo zapomínat, zvlášť v kapitalistické společnosti.“

Můžete se rozhodnout, že konečně promluvíte, nebo svůj hlas můžete nadále potlačovat.

10. Možná můžete vytvořit nějaké umění

O umění mluvíme, když někdo dokáže vytvořit něco, co promění jiného člověka.

Bez proměny není umění.

Když představíme světu svou nejlepší tvorbu (nejlepší alespoň v danou chvíli), máme šanci z ní udělat umění. A pak máme šanci to udělat znovu.

Je to forma vedení, ne řízení. Proces bez ohledu na dnešní výsledky, odhodlání pokračovat v cestě.

Se schopností tvořit umění jste se narodili. Ale postupně jste se nechali přesvědčit, že si v tomhle ohledu nemůžete dostatečně věřit.

Říkali vám, že nejste dost nadaní (ale to nevadí, protože místo toho si můžete osvojit dovednost).

Říkali vám, že nemáte právo se k tomu či onomu vyjadřovat (ale teď vidíte, kolik jiných to dělá).

A také vám říkali, že když nemůžete vyhrát, nemá cenu to ani zkoušet (a vy dnes konečně chápete, že právě cesta je to jediné, na čem záleží).

Umění je velkorysý čin, jenž věci zlepšuje – tím, že děláme něco, co vůbec nemusí fungovat.

11. Kreativita je konání, ne pocit

Marie Schacht poukazuje na to, že se svými pocity toho někdy moc nezmůžeme – zvlášť týkají-li se něčeho důležitého. Vždycky však můžeme mít vládu nad svými činy.

Vaše práce je příliš důležitá, než abyste ji nechávali napospas svým momentálním náladám. Platí to však i opačně: jestliže se pustíme do nějaké činnosti, začneme se i jinak cítit. Pokud naše činy vycházejí z důvěry v proces a svou práci odvedeme, dostaví se i odpovídající pocity.

Čekat na určitý pocit je luxus, na který nemáme čas.

12. Příběh (a volba)

V hlavě si nosím jeden příběh. Od začátku až do konce je o tom, jak by všechno mělo vypadat. Možná taky nějaký takový máte. A tenhle příběh rozhoduje o tom, jak jednáme.

Často dokážeme zajít až směšně daleko, jen abychom ten svůj příběh uskutečnili. Může to být příběh o automatickém nároku nebo talentu. Nebo dokonce příběh o křivdě či výsadě. Často je ale motivem takových příběhů nízké očekávání, snaha vyhovět a hrůza z neúspěchu.

A tenhle příběh se ustavičně pokoušíme uvést v život, protože to je mnohem pohodlnější než druhá možnost.

Pokud si pokaždé řeknete „jinak to ani dopadnout nemohlo“, snadno se ukolébáte v pocitu oběti, v tom, že na vás už to vlastně nezáleží.

Jakmile sami sebe přesvědčíme, že tohle není naše chvíle, že nejsme dost talentovaní, uděláme všechno, co je v našich silách, aby se ten příběh stal pravdou. Místo toho si sedneme do kouta a budeme čekat, co nebo kdo si nás vybere.

Celé je to naopak.

Příběh, jímž sytíme svou mysl, má většinou nějaký zdroj. Tím zdrojem může být výchova nebo sled událostí. Spálíte se o sporák a možná sami sebe přesvědčíte, že byste se k žádnému sporáku vůbec neměli přibližovat. Doma od vás nic moc neočekávali a vy možná začnete věřit, že je k tomu nějaký důvod. Příběh, který sami sobě vyprávíme, rozhoduje o našem chování.

Chcete-li změnit svůj příběh, změňte nejdřív své činy. Když se rozhodneme nějak jednat, naši mysl to donutí přepracovat vnitřní narativ do podoby, jež bude s takovým chováním v souladu.

Stáváme se tím, co děláme.

13. Flow je symptom

Všichni jsme to někdy zažili a od té doby to toužíme zažívat znovu. Ten okamžik, kdy najednou všechna roztržitost zmizí, brebentění v hlavě umlkne a my se naplno ponoříme do toho, co děláme.

Stane se to třeba na dlouhé túře nebo při brainstormingu. A dochází k tomu často, když se věnujeme umění, na kterém nám záleží.

Avšak mnohé z nás to potkává příliš zřídka.

Snad proto, že na to pořád čekáme. Očekáváme, že si nás to vybere. Myslíme si, že podmínky musejí být přesně takové a makové a že jakákoli odchylka od nich způsobí, že se onen žádoucí stav vypaří.

Ale co kdybychom flow zapracovali do procesu? Co kdybychom o tom mohli rozhodovat?

Někteří umělci používají jako startér čistý list papíru. Jiní podobně vnímají klaviaturu, k níž usedají, nebo pódium, na němž vystupují.

Vypěstujeme-li si schopnost tvořit i bez flow, bude pravděpodobnější, že se flow dostaví.

Nakonec je to všechno věcí sebedůvěry, důvěry v naše já, že vytvoří tu změnu, o kterou se snažíme. Nejde se dohodnout, že něco uděláme, až ucítíme flow. Pracujeme, ať se nám chce nebo ne, a pak, bez varování, to může začít plynout.

Flow je symptomem naší práce, ne její příčinou.

14. Je čas se ozvat

Můžete najít cestu vpřed, cestu vedoucí ke změně.

Existuje metoda, která ale nemá pevně dané kroky.

Existuje strategie, ale na taktice zas tolik nezáleží.

Existuje proces, ten ale ne vždy funguje.

Činnost, kterou máme na dosah, vždycky funguje líp než všechno ostatní, co bychom mohli vyzkoušet.

Dopřejte si čas a zamyslete se nad tím, co už se osvědčilo. Rozhlédněte se a podívejte se na hrdiny okolo nás, kteří zvedli ruce, postavili se do čela a vytvořili něco důležitého. Jejich práce zas a znova zapadá do vzorce, který často obsahuje nečekané zákruty a zvraty.

Můžete začít tam, kde jste.

Můžete vidět a být viděni.

Můžete poslouchat a být vyslyšeni.

A můžete dělat práci, pro kterou jste se narodili.

Někdy si zvolíme víc namísto líp.

Ale líp je lepší než víc.

15. Najít svou vášeň

V mém podcastu (na webu akimbo.link) zaznívá nejčastěji následující otázka: Jak najdu svoji vášeň? A hned po ní: Co mám dělat, když ve mně má práce neprobouzí nadšení?

Jakmile se jednou rozhodnete důvěřovat svému já, svou vášeň jste už našli. Není to něco, s čím byste se narodili, ani nemáte jednu jedinou vášeň. Nevztahuje se k žádné oblasti. Je to volba.

Naše vášeň je zkrátka práce, kterou jsme si svěřili. Tohle stojí za to důkladněji rozebrat, protože strategie „hledání poslání“ vám skýtá báječné místo k úkrytu.

Vždyť kdo by chtěl dělat obtížnou práci, která ho nenaplňuje? Kdo by se chtěl vydat na cestu, když neví, jestli je to ta pravá?

Léčka spočívá v tom, že teprve až když se začneme obtížné práci věnovat, stane se naším posláním. Teprve až když začneme věřit v proces, stane se naší vášní.

„Dělej, co miluješ,“ je heslo pro amatéry.

Mantra profesionálů zní: „Miluj, co děláš.“

16. Proces a výsledek

Žijeme v kultuře zaměřené na výsledky. Instalatéra si neceníme kvůli tomu, že se snaží, ale protože nám už nekape kohoutek. Korporace se jen zřídka hodnotí na základě dlouhodobého zacházení se zaměstnanci; posuzuje se hlavně hodnota jejích akcií.

Krátkodobé zaměření na výsledky znamená, že se rozhodujeme, jestli je kniha dobrá, podle toho, zda je zařazená mezi bestsellery, zpěvák je dobrý, když vyhraje televizní talentovou soutěž, a mladá sportovkyně je dobrá, pokud si odnese trofej.

V této posedlosti výsledky se ztrácí pravda, že výsledky jsou plodem procesu. Dobré procesy opakované po nějakou dobu vedou k dobrým výsledkům častěji než procesy líné.

Pokud se zaměřujeme pouze na výsledky, děláme rozhodnutí, která jsou banální, krátkodobá nebo sobecká. Odvrací to naši pozornost od cesty a svádí nás to k tomu, abychom se vzdávali příliš brzy.

Činnost, při níž volíme kreativitu, však přetrvá. Je to závazek k procesu, ne jen k dalšímu výsledku na seznamu. Svou práci děláme z nějakého důvodu, ale když ji okleštíme a zaměříme se jen na bezprostřední výsledek, činnost se nám rozsype.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proces.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.