Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Mrzutá

Jonáš Záborský

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Silvia Harcsová, Ida Paulovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0751-2

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Jonáš Záborský. Výber z diela I. SVKL. Bratislava 1953. 498 s. Oskár Čepan z rukopisnej pozostalosti Jonáša Záborského zostavil, pripravil a napísal úvod. Viera Bunčáková z rukopisnej pozostalosti Jonáša Záborského zostavila, pripravila a napísala poznámky. Dr. Ján V. Ormis napísal poznámky. Ivan Kupec, šéfredaktor. Rudolf Totka, technický redaktor. Zlata Dônčová korigovala.

Bibliografické poznámky a vysvetlivky

Za základ k nášmu vydaniu slúžily Rukopisy Jonáša Záborského 1871., Diel prvý a Diel druhý. Po zrušení Matice slovenskej poslal Záborský svoje rukopisy Matici českej, odtiaľ sa dostaly do Archívu Múzea království českého, kde sa podnes uchovávajú (I F 25). V „Predmluve“ k Rukopisom sám Záborský hovorí, že „Rozprávky všetky sú tu, vyjmúc Panslavistického farára, vytlačeného v Tábore na rok 1870.“ Z tejto formulácie Záborského je zrejmé, že súhlasil so znením Panslavistického farára tak, ako bol uverejnený a preto nepovažoval za potrebné znova ho opisovať.

Mrzutá. Rukopisy, Diel druhý, str. 343 — 378. V Rukopisoch je autorova poznámka: „V českom preklade vytlačená v Poslu z Prahy, kalendári na rok 1871.“ Riznerova Bibliografia tento fakt neuvádza.

Poznámky k textovej úprave

Čitateľské dielo Výberu z diela Jonáša Záborského, ktorého cieľom je sprístupniť verejnosti doteraz málo známe, alebo celkom neprístupné časti diela tohto veľkého satirika a kritika spoločnosti, vynútilo si niektoré zásahy do pôvodnej jazykovej osnovy textu. I keď si jasne uvedomujeme zodpovednosť pri vydávaní literárnych pamiatok a k textu tohto vzácneho spisovateľa približujeme sa s pietou, akú si jeho dielo oprávnene zaslúži, preštudovanie rukopisného materiálu utvrdilo nás v presvedčení, že pre čitateľské vydanie texty v pôvodnom znení vytlačiť nie je možné. Preto hneď v úvode poznámok k textovej úprave treba upozorniť, že pri špecifickom štúdiu jazyka a štýlu Záborského je nevyhnutné siahnuť za rukopisnou pôvodinou.

V doterajšej editorskej praxi venovala sa najväčšia pozornosť literárnym pamiatkam štúrovským, ktoré pri všetkých zvláštnostiach jednotlivých autorov majú pomerne jednotný jazykový charakter. V prípade diela Jonáša Záborského, ktorého prozaická časť časove stojí už na sklonku obdobia štúrovského, v literárnej histórii tradične nazývaného obdobím matičným, ide o výnimku, na ktorú nemožno aplikovať v praxi už osvedčený postup.

Zvláštnosť literárneho jazyka Záborského v porovnaní s jazykom súčasníkov je logickým dôsledkom výnimočnosti jeho sociálnopolitického a ideologického postoja. Záborský počnúc od zásadných polemík okolo kodifikovania spisovnej slovenčiny začiatkom štyridsiatych rokov, cez svoju účasť na protištúrovskom sborníku „Hlasové o potřebě jednoty spisovného jazyka pro Čechy, Moravany a Slováky“ (1846), cez porevolučné polemiky o Žehry a „staroslovenčinu“ (1852) až k začiatku rokov šesťdesiatych, keď prijíma v zásade Hattalovu pravopisnú reformu a pod tlakom vývoja opúšťa češtinu, stál vždy v opozícii proti panujúcim náhľadom na spisovnú reč a jej spoločenskú funkciu. Jeho náhľad na spisovnú reč podmieňovala generálna línia jeho panslavistického presvedčenia, ktorá v sociálnopolitických otázkach v mnohom sa odlišovala od náhľadov vtedy vedúcej skupiny štúrovcov. Záborský bol presvedčený, že vznik novej slovenskej spisovnej reči je vážnym úderom pre ideu všeslovanstva. V kodifikovaní „liptovčiny“, ktorou opovrhoval, videl prejav drobenia národných síl, videl v ňom prvý krok k národnej katastrofe. So svojho ideologického a sociálnopolitického stanoviska, ohraničeného, prirodzene, aj mnohými dobovými predsudkami, nevidel a nechcel vidieť, že vytvorenie jednotnej spisovnej reči je historicky nevyhnutným predpokladom konštituovania národa. Nechcel vidieť, že zmeny v spisovnom jazyku a v jazyku umeleckej literatúry, ktorý je jednou vrstvou celonárodného jazyka, odrážajú nevyhnutne zmeny v sociálnom složení spoločnosti, ktorej spisovný a literárny jazyk slúži.

Preto prešly temer dve desaťročia od ustanovenia spisovnej slovenčiny, keď pod tlakom spoločenskej reality prišiel Záborský k presvedčeniu, ktoré neskôr formuloval vo výroku Bratoševičovom v 7. kapitole dialogizovaného traktátu o literatúre „Básnici“: „Škoda, pravda, zakladať zvláštnu slovenskú spisovnú reč a literatúru, ale my to už viac napraviť nemôžeme. Kameň je vrhnutý do mora a my ho viac nevytiahneme. Keď knihy české (písané Slovákmi) nechcú ani raz pobúrení Slováci, ani neteční Česi, tým je otázka vyriešená. Ostáva už len písať po slovensky, alebo vcele odhodiť pero.“ Skutočnosť, živá skutočnosť to bola, ktorá Záborského priviedla k slovenčine, a nie ideologické, umelé, neraz hmlisto metafyzický formulované konštrukcie, akými často svoj historicky nevyhnutný krok odôvodňovali štúrovci.

Záborského cesta k slovenčine nebola priama, bránil sa priznať k ústupu od svojich starších náhľadov. Existujú v jeho korešpondencii doklady, že sa pokúšal, keď spoznal neudržateľnosť češtiny, prekladať svoje divadelné hry do maďarčiny, aby im tak získal publicitu, s ktorou nerátal, kým slovenský verejný život ovládali štúrovci. Až zásluhou Jozefa Viktorína, ktorý svojou nezištnou pomocou pomohol Záborskému svrhnúť biľag potupy, vrhnutý naňho pri polemikách o Žehry, a zaistil vydanie jeho divadelných hier, odhodlal sa Záborský publikovať svoje práce v slovenčine.

Je len prirodzené, že i po tomto kroku ostaly Záborskému mnohé reziduá starších náhľadov na spisovný jazyk. Štúrovskú jazykovú normu neprijal nikdy, kompromisnú hattalovskú reformu prijal neskôr len čiastočne. Preto jeho jazyková prax sa líši od praxe súčasníkov a tvrdošijne zachováva individuálne zvláštnosti, od ktorých nie je ochotný odstúpiť. Podľa jeho mienky „spisovná naša reč bude vlastne iba ošľachtená čeština. A keď vzniknú v nej diela zaujímavé, bude to mať vliv i na samých Čechov. Priblížia sa k nám časom nezbadane. Potrebno len, aby sme sa my sami nerútili so všetkými ošklivými provincionalizmami a maďarizmami do literatúry.“ (Sokol II, 1863, 542.) Preto, i keď Záborský prichádza k presvedčeniu, že slovenčina úplnejšie zachovala pôvodnú slovanskú formu ako čeština, stratila mnoho „v obsahu“, čiže s lexikálnej stránky. „Nemáme iných slov len tie, ktoré sa vzťahujú na každodenný sedliacky a pastiersky život.“ Preto Záborský pri úsilí o rozšírenie slovnej zásoby opiera sa uvedomele a zámerne hlavne o češtinu a ruštinu. Často používa i hovorové prvky ľudovej reči, najmä východoslovenské, teda reči kraja, kde žil vyše tridsať rokov. Zriedkavejšie sa usiluje vytvárať nové slová.

Podobne ako v lexiku, Záborský mal osobitný, od vtedajšieho úzu odlišný postoj i k jednotlivým problémom hláskoslovia, kmeňoslovia a tvaroslovia i syntaxe. Najmä jeho vetná skladba sa líši od súčasných autorov jednak preto, že na jednej strane dôsledne zachovával prežitky humanistickej latinskej vetnej skladby, jednak preto, že sa často, najmä v dialógoch, opieral o živú hovorovú reč. Táto sa však nikdy nestala prvoradou v jeho literárnych prácach z dôvodov, ktoré sú známe z jeho odmietavého stanoviska k Dobšinského kritike jazykovej stránky „Dramatických básní“ (1865), ako to bolo u štúrovcov. Preto sa slovníkové aj vetné prvky ľudovej reči u Záborského v nánose cudzorodých prvkov, najmä bohemizmov a spomínanej latinskej vetnej skladby, zdanlivo strácajú.

*

Aby sme dielo Jonáša Záborského priblížili dnešnému čitateľovi, bolo nevyhnutné urobiť dôsledné zmeny v hláskosloví, kmeňosloví a tvarosloví a niektoré zmeny v syntaxi a lexiku. Urobili sme ich vždy len tam, kde by pôvodný text mohol viesť dnešného čitateľa k nesrozumiteľnosti, nejasnosti a dvojsmyslu, alebo tam, kde by pôvodný text účinkoval na dnešného čitateľa dojmom prílišnej jazykovej a štylistickej zastaralosti. Podotýkame však, že zásahov pre posledný dôvod bolo najmenej a v celom výbere sme iba raz celkom prestavali vetu, a to na str. 272 v poviedke Šofránkovci: Smiech teraz prestal vo tlupe voličov a nastalo ustrnutie. Lebo žialne obete vzbudenej „Prvým Maďarom“ v Uhrách treštenosti, utonuly v mútnych ako ich život a ženúcich sa prudko vlnách Oravy. — Smiech v tlupe voličov teraz prestal a nastalo ustrnutie. Lebo žiaľne obete „Prvým Maďarom“ v Uhrách vzbudenej streštenosti utonuly v prudko sa ženúcich vlnách Oravy, mútnych ako ich život.

*

V základných veciach jazykových postupovali sme v jednotlivých prípadoch podľa zásad, vypracovaných Slovenskou akadémiou vied (Návrh zásad pre vydávanie rukopisných pamiatok a tlačených diel slovenskej literatúry). Aplikovali sme aj „Kritické a ediční zásady pro vydávání autorů“ (Zvláštní otisk z Věstníku České akademie věd a umění, ročník LVI, 1947).

Podľa dnešného úzu upravujeme písanie vlastných mien, názvov miest, štátov, krajín atď.: Gräk — Grék, Germani — Germáni, Horvati — Chorváti, trojanský — trójsky, Attila — Atila, Petrarka — Petrarca.

Podobne upravujeme cudzie slová: ministérium — ministerstvo, ekipáža — ekvipáž, týpus — typus, typ, diplomatia — diplomacia, demokratia — demokracia, baša — paša; odstraňujeme dvojité spoluhlásky: summa — suma, grammatika — gramatika, professor — profesor, emissár — emisár, missia — misia, kollega — kolega, abbas — abas.

U Záborského sa pravidelne vyskytuje starší, archaický spôsob písania ä, čo upravujeme podľa dnešného úzu: väža — veža, tebä — tebe, hľä — hľa, Sloväč — Slovač, podľäč — podľač; píšeme ä tam, kde ho Záborský nemá: svatý — svätý, najma — najmä.

Znak ô používa Záborský správne; len v ojedinelých prípadoch sa vyskytuje u neho u hlavne vplyvom bibličtiny, napr.: ruznosť — rôznosť.

Predložky a predpony s, z upravujeme podľa dnešného úzu: zkrotol — skrotol, zkríkol — skríkol, ztratená — stratená, zpáliť — spáliť, zkosiť — skosiť, z temena — s temena, z boku — s boku.

Na niektorých miestach nepoužíva Záborský slabičné l, r, ĺ, ŕ. Pri úprave sa pridŕžame dnešného stavu: sredných — stredných, vo sriedku — vprostriedku, nepaternej — nepatrnej, krev — krv, krest — krst.

Vokalizovanie predložiek a predpôn upravujeme tam, kde narušujú dnešný stav: obozrel — obzrel, vo smiech — v smiech, zo ktorých — z ktorých, beze všetkého — bez všetkého.

Odstraňujeme zdvojené spoluhlásky tam, kde podľa dnešného úzu nepatria: drevenný — drevený, slamenný — slamený, radda — rada. Meníme bošk, oboškať — bozk, pobozkať, riad — rad.

Pokiaľ ide o kmeňoslovie, treba povedať, že Záborský často tvorí slová pomocou prípon, ktoré sú už dnešnej gramatickej norme cudzie: Slovačka — Slovenka, herkyňa — herečka. Slovo lekár, lekárnik, lekáreň vyskytuje sa u Záborského len vo forme liekár, liekárnik, liekáreň.

V tvarosloví pri substantívach ruky, nohy, oči, uši sú v texte časté duálové formy. Pri úprave sme ich dôsledne nahradzovali formami plurálovými: rukama — rukami, z rukú — z rúk; ponechávali sme duálové tvary: očú, ušú.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia