Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Koniec a začiatok

Martin Kukučín

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Erik Bartoš, Lucia Kancírová, Daniela Kubíková, Martina Jaroščáková, Ivan Jarolín, Kristína Kovácsová, Lucia Muráriková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0749-9

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Martin Kukučín. Dielo V. SVKL. Bratislava 1958. 558 s. Marianna Prídavková zostavila výber, pripravila edične a napísala poznámky. Oskár Čepan napísal poznámky. Dr. Jozef Felix rediguje. Dr. Ondrej Mrlian, šéfredaktor. Ivan Minárik, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Dana Rapantová korigovala.

Bibliografické poznámky a vysvetlivky

Do tohto zväzku sú zaradené práce z rokov 1892 a 1893. K nim sú pripojené i dve neskoršie črty (Výlety — 1896 a Prechádzka po Vlkolíne — 1902), aby sme týmto zväzkom obsiahli všetky ostávajúce beletristické práce s domácou, slovenskou tematikou. Na doplnenie celkového obrazu jeho tvorby uverejňujeme aj dokumenty, varianty publikovaných prác a koncepty prác nepublikovaných, pri ktorých sa dá určiť len približné datovanie — sú to pravdepodobne práce z obdobia Kukučínovho pobytu na Brači pred odchodom do Južnej Ameriky (1907).

Koniec a začiatok. (Povesť)

Odtlačené podľa Slovenských pohľadov XII, č. 10, 11 a 12 z októbra, novembra a decembra 1892, str. 577 — 600, 665 — 688 a 705 — 718. Odtlačok vyšiel ako 1. zväzok Knižničky Slovenských pohľadov, Martin, KÚS 1892. Ss VI, I. vydanie 1920, str. 5 — 107. Ďalšie vydania 1928 a 1936.

Koniec a začiatok mal Kukučín rozpracovaný popri Dies irae, ako svedčia i úryvky z korešpondencie: 2. septembra 1892 (Jozefovi Škultétymu): „Vysokoct[ený] Pane Red[aktor]! Mimo všetko očakávanie sľúbená práca ide sa pretiahnuť na najmenej na 5 mojich písaných hárkov. Som v rozpakoch, či Vy to budete môcť upotrebiť a to tým viac, keď sme pred N[ovým] rokom a tedy, už iba 3 čísla stoja Vám k dispozícii. Oznamujem Vám to predbežne preto, aby ste mali času do októbr[ového] čísla poriadky si porobiť v tom páde, ak by ste nemienili už pred rokom Novým do tak dlhej práce sa chytiť. Jestli by Vaše propozície boli také, že práca by ešte pred Novým rokom vyšla, tak Vás musím pripraviť na druhú nemilú vec, že totiž do 15. — 18. t. m. mi nemožno celú vec do pura prevedenú Vám doposlať, ale najviac iba prvé 2 — 3 hárky: čo veľmi ľutujem už preto, že ako viem, umienili ste si pripustiť iba práce, ktoré v celosti pri rukách máte. Ja, ako vravím nateraz Vám ju celú doposlať, a pod tlač prihotoviť už nestačím. Ak by ste si žiadali, poslal by Vám moje imprum — tedy ten koniec, a začiatok by bol hotový úplne, v tom páde by ale prosil neprepracovaný koniec mi spiatky odoslať, aby i ten spracovať bolo možno. Čakám tedy v najbližších dňoch Vaše riešenie.“

V podobnom zmysle píše i priateľovi Jurajovi Slávikovi v liste z 8. decembra 1892:

„Krem štúdia ma veľmi absorbujú lit[erárne] práce, tá v Pohľadoch a teraz ktorá výnde okolo nového roku nákladom naklad[ateľského] spolku. Je to novela na 5 — 7 hárkov z cholery.

Poznámky k úprave textu

Pri úprave textu sme postupovali podľa zásad, určených v I. zväzku.

Koniec a začiatok

na miesto SP/578 — na mieste 176, na miesto SP/581 — na mieste 181, k vôli tu ostal SP/583 — kvôli nej tu ostal (Ss 1920/17) 184, tri SP/593 — o tri 200, ku pomoci SP/596 — na pomoc 205, k uspokojeniu SP/679 — na uspokojenie 232, K úžasu SP/679 — na úžas 258, ku karhaniu SP/713 — na karhanie 260, k vydaju SP/715 — na vydaj 262.

1

„Chvála Tebe, Hospodine — keď som len tu!“ vzdychol si Martin Kupec, hľadiac temer zbožne na dedinku, skrytú v stromoví. Zapadajúce slnce hádže na ňu svoje svetlo, zlatiac i celé okolie. Je jeseň, lístie väčšinou spŕchlo — ostatok čaká na prvý vetrík.

Clivo v tej prírode božej! I to slnce akoby sa ťažko lúčilo s krajom, ktorý ohrievalo, pokrylo rastlinstvom, naplnilo teplom, obťažilo požehnaním. Na rozlúčku sa posoší, vykúzli dakoľko jasných dní, aby tým väčšmi banovali za ním. Vietor duje, piští a kvíli — príroda plače sťa dieťa pred spaním.

Martina to všetko netrápi. Je veselý, natešený. Na úpätí kopca, na ktorom zastal, leží dedina, v ktorej sa narodil, strávil detský vek — z ktorej ho po skončení školy vypravili „do sveta“ na remeslo. Je mu bezmála štyriadvadsať rokov — od dvanásteho roku nebol doma. So zbožným citom pozerá na dedinu, v nej sa ukrýva všetko, čo ho tešievalo…

Len čo vrátil mundúr, zbraň — vôbec čo vojak od eráru dostáva, len čo sa v kasárni odbavil — už bežal k železnici v túžbe za vrchmi a horami, ktoré strážia nad jeho rodiskom. Pred rokom nebol by sa nazdal, že ho bude rodná obec tak mocne vábiť. Mal jej kedy odvyknúť. Privykol sa Miškovec[1] považovať za domovinu. V ňom sa vyučil remeslo u statočného majstra Daniela Mrvu — ten sa mu stal druhým otcom. Z jeho dielne šiel rovno do kasárne. Dlhé sú tri roky, dlhé: zvlášte keď plačú za tebou tak krásne oči ako Marienky Mrvovej… Sľúbil jej na dušu, že vráti sa do Miškovca a potom — potom… No stalo sa inak. Markine oči prestali plakať, začali sa usmievať: lenže už nie jemu. Nuž zlomila sľub, vlani sa vydala za druhého.

Preto sa mu tretí rok zdal najkratším. Vojenčina začala ho tešiť, i na šaržu začínal byť hrdým. Bol i na tom, že zostane slúžiť „za zupu“.[2] Veď konečne kam ísť? No na manévroch stretol sa s vrstovníkmi z dediny, i zmocnila sa ho naraz túžba nakuknúť domov — alebo usadiť sa tam nadobre.

,Ba čo povie Mišo!‘ dumá. ,Otvorí ten ústa, kde sa tak nenazdajky beriem.‘ Naschvál nepísal bratovi. ,Nech sa zadiví, keď tak vhupnem naraz.‘ I celou cestou sa teší, čo brat povie. ,Nič ten nepovie, bude stáť ako stĺp.‘ Tak sa teší napred nad bratovým prekvapením. ,Ale čo ako — bude rád; viem — bude rád,‘ zakľučuje rozmýšľanie. Mali sa radi, i tvrdo sa lúčili. Ale otec nepopustil. Rozhodol: ,Čo si budete zavadzať na jednej škvarke? Jeden napravo — druhý naľavo, ako Lot a Abrahám.[3] Starší zostane — mladší vystúpi.‘ A tak sa i stalo.

V dedine zastal pred domom cele novým. ,Pochlapil sa ten Mišo — ani by k nemu netrafil!‘ Vo dvore tiež všetko páchne novizňou. Veru, keby starý Kupec dnes tak z hrobu vstal, sám by sa začudoval nad toľkou zmenou. Nebohá Kupcuľa tiež by netrafila do sypárne — stará sypáreň zrúcaná a nová stojí medzi stromovím za potokom. Nie div, že nesmelšie klope na dvere. ,Všetko cudzie mozole, cudzia zásluha — tvojho nič, ani íverčeka. Nepreložils’ tu krížom slamy,‘ máta ho čosi. ,Kdeže ti je dom — kde?‘ Hneď by sa vrátil, keby mohol. Nuž tak to býva, keď máme neistotu pred sebou.

Premohol rozpaky a srdnato vstúpil do izby.

Pri kozube stojí ženská, mladá, kvitnúca. Pri nej dvoje detí; ako vidno, oba zurvalci. Malý drží sa materiných sukieň a nešikovne tiape po zemi. Keby nevedel, že to gazdiná, nepoznal by v nej Hanu Mišovu. Znal ju ako útle dievčatko: tu tá roba je ženská na mieste.

„No — či ma poznáte!“ prihovára sa jej s úsmevom v tvári.

„Nuž Martin!“ odpovedá ona dosť spokojne. Nebárs badať na nej prekvapenie alebo rozpakov.

„A ako si ma poznala?“ diví sa.

„Veď sa ponášate veľmi na tamten obrázok,“ ukazuje mu podobizeň, medzi oblokmi zavesenú.

„Tak už hej,“ dovtípil sa Martin. Bol zabudol, že sa dal sňať, keď postúpil na kaprála.

„Sadnite si u nás,“ núka ho Hana.

„U vás?“ Chcelo sa mu rozosmiať, no smiech mu prischol na ústach. Miesto toho sa pýta: „Ako sa mávate?“

„Ako my. Pri robote a pri biede… Stavali sme, ľaľa, všetko od gruntu. Dom na spadnutie. Steny sa rozsypali — iba črvotoč. Moje peniažky tašli… Moc to vynesie: také nákladky! Aby nie môj výplatok, boli by sme v dlhoch. Ten nás vytrhol.“

Nevedieť prečo, ale jemu to prichodí divne. Osoba cudzia takto tu rozprávať!

„Keby nie tvoje peniaze, neboli by ste hádam toľko stavali. Gazdovské stavy boli by ešte poslúžili začas…“

„Boli by už na hŕbe — horký!“ odpovedá Hana. „Nebohý otec sa tiež neobzreli… Zostali sme v zhnitých stavoch.“ Riekla to už rázne — jemu sa zdá, že schválne chcela uraziť nebohého otca.

Líca podliali sa mu krvou. Slová nevesty ranili ho do duše. „Niet prečo otca takto spomínať,“ ozval sa hneď, s iskriacim okom. „Dlžôb nezanechal — gazdovstvo dobre zaviedol. I v hotovosti dačo zostalo…“

„Toľko, čo vám šlo na výplatok,“ odpovedá Hana.

Martin mlčí. Vo vojne naučil sa preglgnúť všeličo. No toľko už vie, že škoda mu bolo sem chodiť.

„Kde je Mišo?“ pýta sa po dlhej, dlhej chvíli, celkom chladno.

„Šiel úhoriť,“ odpovedá ona.

Zanedlho bolo čuť, ako vyspevujú orné kolieska. Vtiahol gazda do dvora. Martin ide predo dvere. Privítanka Hanina ho schladila — no zazrúc Miša, zabudol na nepríjemnosť. Mišova červená tvár ešte viac sčervenela a vľúdne oči zažiarili radosťou. Ozaj bratsky mu stíska ruku.

„Vidíš, dobres’ urobil, keď si prišiel,“ vraví mu. „Tamtej noci si sa mi prisnil: ja že ťa zašlo dačo. No, keď si len tu!“ odvráva si, vypriahajúc voly. „Ale ťa, synku, narástlo kus! Len kde sa ťa toľko nabralo.“

Nuž radosť Miša počúvať. Martinovi sa zdá, že vrátili sa časy, keď im mať rozlomila kabáč napoly a oni si ujedali, sediac družne pod prípeckom. Mišo, ako vidno, je ten istý.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

1