Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Laura Lee Guhrke: Zdivočelá dědička

Vydání první

Copyright © 2019 by Laura Lee Borio

Published by arrangement with Avon Books, an imprint of HarperCollinsPublishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2484. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Heiress Gone Wild vydaného

nakladatelstvím Avon Books, an imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2019

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1740-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1741-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Laura Lee Guhrke

Zdivočelá dědička

Milá lady Věrnolásková (4)

Věnováno mé editorce Erice Tsangové,

která vždycky udělá víc, než je její povinnost,

aby mi pomohla vytvořit co nejlepší knihy.

Děkuju.

Kapitola 1

Prestižní dívčí škola ve White Plains, ve státě New York, byla to poslední místo na světě, kde by kdy Jonathan Deverill čekal, že se ocitne.

Samozřejmě, žil na americkém kontinentě už skoro deset let, ale většinu té doby strávil na západní hranici mezi lidmi, kteří měli se vznešenou společností pramálo společného.

Kancelář ředitelky Forsyteovy akademie byla nehezká místnost s nevlídně šedými stěnami a prostým nábytkem, a i když byla daleko méně okázalá než domácnost britské vyšší střední vrstvy, kde vyrůstal, akvarely na stěnách a vázy z mléčného skla naplněné fialovými šeříky mu sdělovaly, že se nalézá v pokoji dámy. Vzhledem k tomu, jaký člověk se z něj stal a jak žil, měl jen zřídkakdy důvod takové pokoje navštěvovat.

„Tak, pane Deverille,“ vyrušil ho z úvah rázný hlas paní Forsyteové, „konečně jste dorazil.“

Její tón naznačoval, že jelikož nedorazil dřív, jaksi nedostál očekávání. No dobře. Nebylo by to poprvé.

„Omlouvám se za zdržení, madam,“ opáčil zdvořile.

Ředitelka s ocelově šedými vlasy a pevnými ústy sice působila nezdolně, nicméně kývnutím hlavy milostivě přijala jeho omluvu. „Předpokládám, že se chcete hned sejít se slečnou McGannovou?“

„To chci, ano.“

Navzdory pokárání za nepříliš neprodlený příjezd zjevně nijak nespěchala, aby vyhověla důvodu jeho příchodu. Odložila navštívenku, kterou od něj dostala, usedla za psací stůl a pokynula mu, aby zaujal místo v protějším křesle. „Sdělila jsem jí zprávu o smrti jejího otce. Mě to ovšem nijak nepřekvapilo, neboť jsem věděla o jeho nemoci už od té doby, co před osmnácti měsíci nastoupil do toho sanatoria v Coloradu, ale pan McGann trval na tom, aby jeho dcera nebyla informována. Pochopitelný postoj, soudím. Souchotiny jsou strašlivý neduh.“

„Ano.“ Strohá odpověď, nechtělo se mu však mluvit o těch posledních dnech v Denveru, kdy bezmocně stál a přihlížel, jak jeho nejlepší přítel umírá. Ani na to myslet.

„A vy jste teď zákonným poručníkem slečny McGannové.“ Přejela ho pohledem, obočí nesouhlasně svraštělé. „Jste mladší, než jsem čekala.“

Bylo jasné, že ho považuje za neschopného starat se o dítě, a kdo by jí to mohl mít za zlé? On a Billy McGann trávili čas a vydělávali peníze v drsném prostředí amerického důlního trhu. Ze všech lidí, které si uměl představit v roli pečovatele o malou holčičku, si připadal jako nejnevhodnější možná volba.

„Určitě chápete, pane Deverille, že v jistém smyslu jsem roli, kterou nyní máte v úmyslu převzít, plnila já. Její otec mi tuto povinnost uložil, když sem dívku umístil.“

„Samozřejmě.“

Chytré modré oči ředitelky se přimhouřily, takže rázem pochopil, proč mají ona a její škola tak výtečnou pověst. Těm očím, odhadoval, toho moc neunikne. „Dělala jsem, co bylo v mých silách, abych ji střežila před darebáky, lumpy a podvodníky.“

Navzdory tragickým okolnostem, které ho sem přivedly, Jonathanovi trochu zacukaly rty. „Chápu.“

„Pan McGann byl velice bohatý a zpráva o jeho smrti už se objevila v novinách. Jak mám uvěřit, že jste tím, za koho se vydáváte? Navštívenku si může nechat vytisknout každý.“

„Přesně tak.“ Sáhl do náprsní kapsy saka a vyndal svazek papírů, které byly mezi Billyho věcmi, přesné faksimile závěti, již jeho přítel zkoncipoval před osmnácti měsíci v newyorské advokátní kanceláři Jessop, Gainsborough a Smythe. „Uspokojilo by vás tohle?“

Paní Forsyteová převzala dokument z jeho natažené ruky a přečetla si ho do posledního slůvka. „Tímto se ověřuje, kdo jste, a potvrzuje, co mi pověděl pan Jessop,“ vrátila mu závěť, „ale přiznávám, že nepřestávám žasnout.“

Nebyla jediná. Ještě před měsícem Jonathan ani nevěděl, že jeho přítel a po dobu sedmi let i partner v podnikání má nějakou dceru, natožpak že mu to dítě v závěti svěří. „Nežasnete o nic víc než já, madam,“ odtušil procítěně.

„Odpusťte mi mou smělost, ale mladý, neženatý muž mi pro tuto roli připadá nanejvýš nevhodný. A také,“ dodala dřív, než mohl s jejím názorem ze srdce souhlasit, „by mě nenapadlo, že dívka potřebuje, aby se jí ujal poručník. Ne v této chvíli.“

To, jak to slovo zdůraznila, naznačovalo možnost obav, že se snad Billy domníval, že Forsyteova akademie o jeho dceru jaksepatří nepečuje a že Jonathan je tady, aby ji odvedl. Pospíšil si, aby ředitelku uklidnil.

„Nemám pochyb, že pan McGann měl naprostou důvěru ve vás a vaši školu, stejně jako já. Po pravdě řečeno,“ dodal, znovu složil závěť a vrátil ji do kapsy saka, „má dnešní návštěva je sotva víc než formalita…“

„Formalita?“ přerušila ho a překvapeně zvedla šedé obočí.

„Jsem na cestě do Londýna na krátkou návštěvu u sester, pak pokračuju v cestě do Johannesburgu. Pan McGann měl v Jižní Africe obchodní zájmy, na které musím dohlédnout. Očekávám, že tam nějakou dobu pobudu.“

„Aha.“ Umlkla a zamyslela se nad tou informací. „Nemáte v úmyslu vzít tu dívku s sebou, doufám?“

Zavrtěl hlavou. „Jsem pro ni cizí člověk. Vytrhnout ji z kořenů, odvést z jediného domova, jaký kdy poznala, na základě jednoho setkání, to by bylo traumatizující, ba kruté. A co bych s ní dělal? Nemůže mě doprovázet po jihoafrických hornických městech.“

„To zajisté ne,“ souhlasila ředitelka upjatě.

„Tudíž by asi bylo nejlepší, kdyby prozatím zůstala tady. Pokud je to přijatelné?“

Otázka paní Forsyteovou zřejmě pobavila, neboť její tenké, sevřené rty se uvolnily v náznaku úsměvu. „Obávám se, že by to nemuselo být přijatelné pro slečnu McGannovou. Ať je to, jak chce,“ pokračovala dřív, než stihl namítnout, že její žačka je dítě, a tudíž do toho nemá mnoho co mluvit, „vaše povinnost vůči ní není jen pouhá formalita, pane Deverille.“

„Myslel jsem to jen tak, že mým dnešním cílem je seznámit se s ní a ujistit se, že je o ni postaráno a je spokojená. Neumím si představit, že by se ode mě v současnosti mohlo požadovat něco víc.“

„Ne? Podle ustanovení závěti zdědila značné jmění, jmění, na které máte dohlížet vy.“ Mohl namítnout, že jeho finanční situace je stejná jako u jeho zesnulého partnera a že má pramálo důvodů a vůbec žádnou touhu šidit o dědictví dítě, ale tušil, že takové ujišťování by na paní Forsyteovou dojem neudělalo.

„Jak jste si přečetla,“ řekl místo toho, „peníze jsou ve svěřeneckém fondu. Na kapitál nesmí nikdo sáhnout, včetně mě. A ačkoliv mám spravovat její investice tak, jako jsem spravoval investice jejího otce, je toho jen málo, co můžu dělat bez souhlasu pana Jessopa, neboť ten je také správcem fondu. Jmění slečny McGannové bude dál pod ochranou.“

„Neměla jsem na mysli samotné peníze, ale to, jak ji ovlivní.“

„Nejsem si jist, jestli vám rozumím.“

Paní Forsyteová se předklonila a sepjala ruce na desce stolu. „Jsem ředitelkou akademie už mnoho let, pane Deverille. Některé dívky, které sem přijdou, jsou zvyklé na peníze a na to, co znamenají, protože s nimi vyrůstají. Jiné takové povědomí nemají. Slečna McGannová spadá do té druhé kategorie. Neřekla bych, že je naivní; nicméně její otec ji chtěl co možná nejlépe zaštítit před pokušením a zlem tohoto světa a já se snažila vyhovět jeho přáním podle svých nejlepších schopností. Ona už nějakou dobu ví, že jednoho krásného dne bude velice bohatá, ale její život zde ji nepřipravil na realitu života bohaté dědičky, obávám se.“

„Jako její poručník si také nejsem jistý, jestli jsem na takovou realitu připravený, madam. Ale vynasnažím se.“

„Pomůžou vám přitom vaše sestry, předpokládám?“

Jonathan nechápal, jaké místo v tom všem zaujímají jeho sestry, ani si nebyl jistý, jak velkou roli nakonec sehrají, ale neviděl důvod to říkat. „Víte o mých sestrách?“

„Pan Jessop mě informoval. Vaše nejstarší sestra je vévodkyně, mám za to, a druhá sestra je vikomtesa?“

„Ano, a ujišťuju vás, že během svého pobytu v Anglii dívčinu budoucnost proberu s oběma sestrami. Smím ji už vidět?“

Konečně vstala, zjevně uspokojena, a tím ho přiměla rovněž se zvednout. „Kdybyste laskavě počkal zde,“ obešla stůl a zamířila ke dveřím, „pošlu slečnu McGannovou za vámi.“

Odešla. Jonathan zůstal sám a přistoupil k oknu. Bylo krásné květnové dopoledne, a jak upíral zrak do upraveného parku a pozoroval dívky v zástěrkách, procházející se spolu s učitelkami, chápal, proč Billy vybral k ubytování své dcery a péči o ni právě toto místo. Vzhledem k odlehlé lokalitě, vysokým kamenným zdem a vážné, rozumné ředitelce to byl stejnou měrou klášter jako škola a pro dívenku bez matky daleko vhodnější prostředí než cokoli, co by jí mohl poskytnout její otec.

Jonathan však nechápal, proč Billy vybral za dívčina poručníka právě jeho.

Sedm let, po která byli přáteli a partnery, naplňovala spousta popíjení, hazardu, prohánění sukní a těžkého, přetěžkého života. Ani jeden z nich nikdy nevyjádřil touhu usadit se.

Billy si zřejmě rodinný život vyzkoušel a selhal. Jonathan sám upustil od všech představ usedlého života toho dne, kdy opustil Anglii, a za uplynulé desetiletí představovaly ty tři roky, strávené dolováním stříbra, nejdelší dobu pobytu na jednom místě.

Na druhé straně si s Billym navzájem důvěřovali jako bratři. Vlastně neměli na vybranou. Když dvojice mužů natrefila na největší ložisko stříbrné rudy od nálezu Comstock Lode, jeho ochrana před jinými prospektory a nemilosrdnými důlními konglomeráty vyžadovala oboustrannou a naprostou důvěru.

Pak bylo také třeba brát do úvahy peníze. Z toho dolu v Idahu vytěžili stříbrnou rudu v ceně milionů dolarů, a protože Billy to s penězi neuměl, Jonathan byl tím, kdo výnosy investoval. Dařilo se mu to dost slušně, takže rozhodnutí svěřit mu dívčin svěřenecký fond nejspíš dávalo smysl.

A Jonathan věděl, že významnou roli sehrál i jeho původ a vychování. Billy to aspoň řekl, vyjádřil naději, že jeho dceři by jednoho dne mohly prospět Jonathanovy styky v řadách britské společnosti. Ale jak moc cenné ty styky jsou? Byl deset let pryč, propána. A neměl v úmyslu se do toho světa ještě někdy vrátit.

Pozoroval dívky a jejich učitelky pod oknem a mohl být jen vděčný, že se nemusí ujmout dítěte hned. Děvčátko bude ve zdejší škole ještě několik let, což mu poskytne hojnost času k plánování, zařizování…

„Pan Deverill?“

Jonathan se otočil od okna, ale místo copaté školačky, kterou očekával, spatřil ve dveřích asi dvacetiletou ženu, ženu tak pozoruhodně krásnou, až polekaně nasál vzduch.

Pleť měla perleťově jasnou, její struktura se zdála jemná jako hedvábí. Vlasy, navršené do bohatých kučer na temeni hlavy, měly jasnou, nádherně rudou barvu, jež v prosluněné místnosti planula jako oheň. Oči měla velké a tmavé a orámované hustými hnědými řasami a její štědrá ústa byla široká, plná a růžová. V asketické strohosti ředitelny působila jako ztělesněná životní energie.

Nepřiváděla však s sebou žádnou žákyni, a když se podíval za ni, žádné dítě plaše nevykukovalo zpoza jejích sukní ani nečekalo venku na chodbě.

„Pan Deverill?“

Její hlas ho přiměl vrátit se pohledem k její tváři a zpátky do současnosti. „Jsem Jonathan Deverill,“ odpověděl s nechápavě svraštělým čelem. „Ale myslím, že došlo k omylu. Přišel jsem za slečnou Marjorií McGannovou.“

„To ano,“ souhlasila se smíchem. „A tady jsem.“

Zaraženě zamžikal. Její slova mohla znamenat jen jediné, a přesto nedávala smysl. Když ale znovu zaznamenal sytě rudou barvu jejích vlasů a tmavě hnědé oči, náhle ho dívčina podoba s Billym zasáhla jako rána pěstí do břicha.

Na smrtelném loži pověděl Billy Jonathanovi poprvé o Marjoriině existenci a poprosil partnera, aby holčičku chránil a staral se o ni. Jak ale Jonathan putoval pohledem po bujných křivkách její postavy, vztekle mu docházelo, že Marjorie McGannová není v žádném ohledu, formě ani podobě malá holčička.

„Sakra,“ zabručel, zapomněl na vznešené dámské prostředí a sklouzl do hrubého výraziva hornických městeček a hospod na Západě, odkud sem přijel. „Zatraceně a do horoucích pekel.“

Kapitola 2

Nebyl vůbec takový, jak si představovala. Při nedostatku informací, kterým trpěla, si Marjorie po léta pohrávala s dvěma představami otcova britského partnera – podle jedné šlo o stříbrovlasého pána v tvídovém obleku s bledýma očima, koňským obličejem a zapadlou bradou, podle druhé to byl chlap jako hora s prošedivělými vlasy a prošedivělým plnovousem, který odhodil veškeré stopy svého původu, nosil flanelové košile, levisky a klel jako horník, jímž se stal.

Tento muž nesplňoval ani jednu z jejích představ. Nebo možná byl od obojího kousek?

Klel jako horník, jak jasně vyplynulo z toho, co před chvilkou pronesl, ačkoliv s jeho britským akcentem zněla ta slova Marjoriiným uším spíš elegantně než vulgárně. Byl statný, dost vysoký, se širokými rameny a mohutnou hrudí muže z hor, ale byl také spíš šlachovitý než rozložitý, s trupem zužujícím se k útlým bokům a s dlouhýma nohama. Neměl na sobě flanel a denim ani tvíd, nýbrž dokonale střižený, dost obnošený oblek z antracitově šedé vlny. Jeho vlasy nebyly světlé ani tmavé, nýbrž něco mezi tím, barvou podobné tabáku – husté, krátké tmavohnědé pramínky protkané zlatem a bez náznaku šedi.

Sklouzla pohledem k jeho tváři, mladší, než čekala, ale ani v nejmenším koňské. Místo toho byl překvapivě hezký, s výraznými rysy, řeckým nosem, opálenou pletí a hnědozelenýma očima. Hladce oholený obličej se honosil výraznou, zarputilou čelistí a bradou, která byla všechno, jen ne ustupující.

To, uvažovala, když si ho prohlížela, by mohl být problém.

„Vy jste Billyho dcera? Vy?“

Marjorie zamrkala, polekal ji jeho nevěřícný tón. „Ano, samozřejmě. Co se děje?“ dodala, když se zasmál, neboť nechápala, co ho pobavilo.

„Nejste…“ Zarazil se, potřásl hlavou a promnul si čtyřmi prsty čelo, jako by byl zmatený. „Nejste tak docela to, co jsem čekal.“

„Mohla bych říct totéž,“ opáčila upřímně.

„To věřím,“ zvedl hlavu a veškeré stopy humoru zmizely. „Protože jsem ten poslední, koho měl váš otec vybrat, aby se o vás staral.“

Dokud se s ním nesetkala, Marjorie by nesouhlasila, neboť skutečnost, že její poručník pochází z vyšší britské společnosti, pozoruhodně dobře zapadala do jejích plánů. Když se teď ale setkala s panem Deverillem z masa a kostí, ptala se v duchu, zda snad nemá pravdu.

Dost zlé bylo už mít vůbec nějakého poručníka, ale doufala, že toho jejího snad bude aspoň snadné zvládnout. Bohužel, když bloumala pohledem po výrazné, úzké tváři pana Deverilla a znovu dorazila až k pevné linii čelisti, obávala se, že tenhle člověk bude asi tak zvládnutelný jako tvrdohlavá mula.

„Nenapadlo mě, že dívky vašeho věku smějí zůstávat ve škole,“ vytrhl ji z úvah.

„Nejsem žádná dívka,“ opravila ho příkře a vstoupila dál do místnosti. „Jsem žena.“

„Ano,“ souhlasil zasmušilým hlasem a spustil zatočené hnědé řasy, aby ji přejel pohledem. „To jste. Naneštěstí se nikdo neobtěžoval mi to sdělit.“

„Aha, chápu,“ svitlo jí. „Čekal jste copánky a zástěrku?“

„Něco takového. Proč jste ještě ve škole? Copak mladé dámy v určité chvíli neabsolvují?“

„Absolvovala jsem skoro před třemi roky. Od té doby jsem tu učitelkou.“

„Praktická volba.“

„Velmi praktická,“ souhlasila trpce. „Ačkoliv ne zrovna volba, protože jsem neměla kam jinam odejít. Otec, víte, mě u sebe nechtěl.“

„Pochybuju, že šlo o to, co chtěl, ale spíš o to, co bylo nutné. Život, jaký váš otec vedl, nebyl pro mladou dívku vhodný.“

Ve svých zřídkavých dopisech jí otec uváděl tutéž výmluvu a víc než deset let tomu věřila a byla si jistá, že jakmile dospěje, všechno se změní. Bude ji pak chtít mít u sebe, říkala si. Budou zase spolu, jako skutečná rodina.

Po absolvování školy jí však na dotazy ohledně toho, kdy se k němu připojí, odpovídal toutéž únavnou výmluvou zahalenou v novém kabátě. Život, který vedl, už nebyl nevhodný pro mladou dívku – ne, začal být nevhodný pro mladou ženu, a s tímto novým označením Marjorie konečně pochopila brutální pravdu. Otec o ni nestojí a nikdy stát nebude a všechny ty jeho řeči o tom, jak jednoho krásného dne budou spolu, nebyly nic než konejšivá lež.

Veškeré její iluze o životě s rodičem se zbortily a pochopila, že si bude muset vytvořit vlastní život bez něj.

Přijala návrh paní Forsyteové, aby zůstala ve škole jako učitelka, ale zanedlouho jí dopisy od přítelkyň ze školy nabídly novou, mnohem zajímavější alternativu, která by jí mohla poskytnout domov a rodinu, po nichž prahla, a nenutila by ji požadovat od pomýleného rodiče nic kromě věna.

Jako ona sama bylo i mnoho dalších absolventek Forsyteovy akademie dcerami nově zbohatlých milionářů. Jelikož je newyorská vyšší společnost nepřijímala a zoufale toužily najít si místo v životě, některé odjely po absolutoriu do Anglie, aby tam hledaly manžela se šlechtickým titulem a nový život. Inspirována jejich příkladem a nadšená tím, jak popisovaly britskou vyšší společnost, vybrala si Marjorie nový osud, přičemž se jí ani nesnilo, že jí otcova smrt a jeho britský partner poskytnou dokonalé prostředky k jeho dosažení.

„Možná máte pravdu,“ zabručela. „Ale co bude teď? Než mě za vámi poslala,“ pokračovala spěšně, „sdělila mi paní Forsyteová, že odjíždíte do Londýna?“ Když přikývl, zaplavila ji úleva. „Ideální. Přesně v to jsem doufala.“

Jeden koutek úst se mu zvedl v sardonickém úsměvu. „Velice dychtíte zbavit se nového poručníka, jak vidím. No, nemůžu tvrdit, že bych vám to měl za zlé.“

„Zbavit se vás?“ opakovala nechápavě. „To sotva, protože pojedu s vámi.“

Zíral na ni, jako by se zbláznila. „To není možné.“

„Ale…“ Zarazila se, náhle nesvá. „To nechápu. Když pan Jessop říkal, že přijedete, myslela jsem, že proto, abyste mě odvezl s sebou do Londýna.“

Vzdychl. „Je jasné, že máme oba mylné představy. V Londýně jen krátce navštívím sestry, pak musím odjet do Jižní Afriky.“

„Jižní Afriky?“ Marjorie nemohla uvěřit vlastnímu sluchu.

„Váš svěřenecký fond má velmi mnoho peněz v jihoafrických investicích a mluví se o tom, že do konce roku vypukne válka mezi Brity a Búry. Kdyby k tomu došlo, mohly by ty investice ztratit veškerou cenu. Musím prošetřit situaci a rozhodnout, co s těmi investicemi udělám, než k tomu dojde.“

Marjorie si nechtěla nechat ideální plán pokazit mezinárodními potyčkami. Anglie byla to pravé místo pro dívky jako ona, dívky s hromadou peněz, ale bez společenského postavení či kořenů. A věděla, že Deverill má sestry s aristokratickými styky. Paní Forsyteová jí to pověděla. Určitě by jí pomohly vstoupit do britské vyšší společnosti. Skutečnost, že její poručník osobně bude na jiném kontinentu, byla podle jejího názoru jen třešnička na dortu.

„No, jestli chcete odjet do Afriky, zatímco budu v Londýně,“ obdařila ho svým nejkouzelnějším úsměvem, „nebudu proti tomu nic namítat.“

„Jak jsem řekl, není možné, abyste mě doprovázela. Musíte zůstat prozatím tady.“

„Tady?“ Ihned vystřízlivěla. „Žertujete. Určitě.“

„Bohužel ne. Neženatý muž a mladá neprovdaná žena spolu nemůžou cestovat sami, a jelikož moje loď odplouvá dnes večer, nemám čas hledat vám vhodnou gardedámu. Když je řeč o čase…“

Umlkl, vytáhl z kapsičky u vesty hodinky a odklopil víčko. „Musím jít, jestli mám stihnout vlak.“

„Odcházíte?“ To není možné. „Už?“

„Musím,“ odpověděl a jeho úleva nad touto skutečností byla bolestně zřejmá, když zastrkoval hodinky zpátky do kapsy. „Musím se sejít s panem Jessopem kvůli vašemu majetku, než loď vypluje. Přivezl jsem vám otcovy věci. Moc osobních věcí neměl, ale…“

„Nestojím o jeho věci.“ Slyšela ostrý tón svého hlasu, už když to říkala, a stejně tak on, neboť trochu svraštil čelo. Zda její odpověď nechápal, nebo neschvaloval, to jí bylo jedno. „Nemám pro ně upotřebení.“

„Jak je libo, nicméně nechám je tady pro případ, že byste si to rozmyslela.“

Nerozmyslí, ale byla příliš zaneprázdněná skutečným problémem, než aby se hádala kvůli malichernostem. Vůbec ji nenapadlo, že účel jeho návštěvy by mohl být jiný než odvést ji odtud, a nevěděla, co si dál počít.

„Budu vám psát, samozřejmě,“ pokračoval, zatímco zvažovala své možnosti, „a kdybyste v mé nepřítomnosti něco potřebovala, kontaktujte pana Jessopa. A žádné strachy. Až se vrátím, všechno jaksepatří zařídíme. Velice mě těšilo setkat se s vámi, slečno McGannová.“

„Počkejte,“ vykřikla, když se uklonil a chystal se odejít. „Nemůžete mě tady jen tak nechat.“

„Bohužel musím. Ovšem je to jen dočasné,“ dodal přes rameno, když se zastavil u stojacího věšáku, aby si vzal klobouk. „Dnes odpoledne s panem Jessopem probereme, jak nejlépe postupovat, a o detailech naší diskuse vás budu informovat hned v prvním dopise.“

„Jenže já už vím, co je pro mě nejlepší,“ opáčila a vykročila k němu, zatímco si nasazoval klobouk a obracel se čelem k ní. „To, že jste přijel v domnění, že jsem dítě, ještě neznamená, že se mnou musíte jako s dítětem zacházet.“

„Odpusťte mi,“ pronesl vážně a pak svou omluvu okamžitě pokazil tím, že ji rozvedl. „Ale ještě před měsícem jsem o vaší existenci vůbec nevěděl a z toho, co mi tehdy váš otec sdělil, jsem dovozoval, že jste školačka. Skutečnost, že jste dospělá žena, všechno značně komplikuje. Teď se bude muset ledacos zařídit jinak, a to bude vyžadovat čas.“

Marjorie neměla mnoho zkušeností v jednání s opačným pohlavím, nicméně měla dost zkušeností s úhybnými manévry u dětí, aby je poznala i u dospělého muže. „Je krásné dozvědět se, že jsem tak důležitá, až mi nemůžete věnovat ani půl hodiny při cestě z jedné strany zeměkoule na druhou. Jelikož máte v úmyslu mě tady prostě nechat, divím se, proč jste se vůbec obtěžoval sem jezdit. Mohl jste otcovy věci zabalit a poslat mi je spolu s dopisem. Copak by to nestačilo?“

„Rozhodně by to bylo pohodlnější,“ přitakal suše, přičemž ignoroval její sarkasmus. „Ale neslučovalo by se to s mými povinnostmi.“

„To je paráda,“ zahučela. „Zrovna vy mluvíte o povinnostech, zatímco před nimi utíkáte.“

Její slova jako by zasáhla citlivé místo, neboť ztuhl. „Nedá se nic dělat. Jak jsem řekl, domníval jsem se, že jste dítě, když jste ještě ve škole. Přijel jsem jednoduše jen proto, abych se s vámi setkal, seznámil se s ředitelkou a ujistil se, že je o vás prozatím dobře postaráno.“

„Jenže není.“

„Ne? Zanedbávají vás tady? Týrají? Špatně se s vámi zachází?“

Marjorie na něj bezmocně zírala a žaludek se jí odporně svíral při zjištění, že neexistuje odpověď, kterou by přijal. Poručník nebude považovat život jeptišky v klášteře za nějaké týrání. Právě naopak.

Mysli, Marjorie, nařizovala si v duchu. Vymysli, jak ho přimět změnit názor a vzít tě s sebou.

„Nejde o týrání,“ řekla nakonec. „Paní Forsyteová je odjakživa velice laskavá. Ale je mi dvacet let. Je na čase, abych odtud odešla a žila vlastní život, nemyslíte?“

„Jednoznačně. Jak jsem řekl, proberu situaci s panem Jessopem, a zatímco budu pryč, uvážím jeho rady a rozhodnu, co s vámi bude.“

Marjorie se zhluboka nadechla, snažila se potlačit zklamání a čelit zdržení, které bude možná nevyhnutelné. „A jak dlouho budete pryč?“

„Asi osm měsíců. Těžko říct, když je situace v Jižní Africe tak nestabilní…“

„Osm měsíců?“ přerušila ho Marjorie, příliš zděšená tímto odhadem, než aby si počínala zdvořile. „Osm měsíců?“

„Kéž bych se mohl vyjádřit určitěji, ale nejde to, dokud nezhodnotím situaci. Vrátím se co nejdřív, slibuju.“

Podle jejího názoru bylo osm měsíců cokoli, jen ne brzký návrat, a vzhledem k tomu, že měla strávit tuto dobu v usedlém prostředí, kde už prožila dvě třetiny života, jí to připadalo jako celá věčnost. Snažila se brát svůj zdejší pobyt co nejlépe a učit ji bavilo, ovšem nechtěla to dělat celý život.

Chtěla dělat to, co její kamarádky ze školy. Chtěla vstoupit do společnosti, chodit na plesy a večírky a seznamovat se s mladými muži. Toužila po romantice, namlouvání, sňatku s mužem, který ji bude milovat, a po vlastních dětech. Přála si domov, rodinu a místo, kam náleží. Chtěla… Krucinál, chtěla, aby o ni někdo stál.

V zoufalství to zkusila nanovo. „Proč nemůžu prostě odjet hned s vámi do Londýna? Mohla bych vstoupit do společnosti, užít si společenskou sezonu – Ach, proč ne?“ vybuchla frustrovaně, když zavrtěl hlavou.

„Slečno McGannová, vážím si toho, že toužíte po zábavách dobré společnosti, a budete je mít, slibuju. Ale takové věci musí počkat.“

„Jenže londýnská sezona právě začíná. Je ideální čas pro můj debut, abych si našla manžela. Třeba dopadnu jako některé moje přítelkyně,“ dodala, na okamžik odvedena na vedlejší kolej všemi líbeznými romantickými možnostmi, jež se nabízely, „a provdám se za muže se šlechtickým titulem a panstvím…“

Přerušilo ji jeho zasténání. „Co vás Američanky tolik láká na šlechtických titulech? Jsou to bezvýznamné tlachy.“

„Nejsou. Titulovaný manžel poskytne dívce jako já společenské postavení, což bych tady v New Yorku nikdy nezískala, ať už mi otec odkázal sebevíc peněz.“

„Stejně je příliš brzy probírat takové věci. Máte smutek, to není zrovna vhodná doba užívat si londýnské společenské sezony. Období smutku znamená odloučení a žal.“

Marjorie mu mohla povědět, že odloučení už zažila víc než dost. Také mohla říct, že nemá v úmyslu truchlit po muži, který ji před víc než třinácti lety opustil a jehož od té doby neviděla, po muži, který na ni stejně nikdy nebral valné ohledy. Ale protože její nový poručník už se nemohl dočkat, až odejde, zdržela se toho. Zásadní bylo, aby ji tu nenechal.

„V Londýně můžu truchlit stejně dobře jako tady,“ prohlásila a snažila se, aby to znělo rozumně a poslušně. „Mohla bych bydlet u vašich sester. Vévodkyně a vikomtesa by přece určitě byly přiměřené gardedámy.“

„Dělat gardedámu dívce, i dívce ve smutku, je vážná odpovědnost. Moje sestry musí dostat možnost svobodně se rozhodnout, zda ji na sebe chtějí vzít, zvlášť když jde o dívku, se kterou se nikdy nesetkaly, o Američanku, která neví nic o britském životě, o dědičku dost bohatou, aby padla za oběť lovcům věna. Neviděl jsem se se svými sestrami deset let, slečno McGannová, a nemám v úmyslu uvítat se s nimi po takové době tím, že jim vnutím břímě péče o vás, aniž bych dřív získal jejich souhlas a dobrovolnou spolupráci.“

Je břemeno. Ovšemže ano. Otcova nevšímavost jí to sdělila už dávno, a přesto zabolelo, když to uslyšela pronesené nahlas. Marjorie odvrátila pohled, prudce mrkala, frustrace se rozplývala v beznaději. „Nic se nezměnilo,“ řekla. „Budu trčet ve vzduchoprázdnu a dívat se, jak život plyne kolem, zatímco tu sedím a stárnu.“

„Není třeba vyjadřovat se tak melodramaticky. Osm měsíců není nijak dlouhá doba a uplyne vám to rychleji tady ve Forsyteově akademii, kde máte své poslání. A ne že byste neměla dost a dost času užívat si života. Je vám teprve dvacet.“

„Je mi skoro dvacet jedna. Od nynějška za rok budu na prahu staropanenství.“

Kdovíproč ho to přimělo k úsměvu. „Nebudete mít problém najít manžela, až přijde čas. Zvlášť ne manžela s titulem,“ dodal a jeho úsměv zcyničtěl. „Věřte mi, anglickým aristokratům bude vaše tučné americké věno připadat v příští sezoně stejně lákavé jako v té letošní.“

Marjorie neměla v úmyslu provdat se za muže, který ji bude chtít jen kvůli penězům. Toužila také po lásce a neviděla důvod, proč by nemohla mít obojí, její novopečený poručník však znovu promluvil dřív, než stihla tento zásadní bod objasnit.

„Přirozeně, dědička jako vy potřebuje řádné postavení a vaše období smutku nám dopřává čas vám ho vytvořit. Jestliže pan Jessop a já rozhodneme, že je londýnská společenská sezona vhodná, a pokud mé sestry budou ochotné uvést vás do společnosti, zařídím váš debut na příští rok. Můžeme tyto plány dopodrobna probrat, až se pro vás vrátím.“

Až se vrátím…

Ta slova na ni vybafla z minulosti, přesně stejná slova, jaká k ní pronesl otec, když jí bylo sedm let – poslední slova, která od něj na vlastní uši slyšela.

Až se vrátím…

Nikdy se nevrátil. A už se ani nevrátí.

V Marjoriině nitru vzplála bolest, bolest a hněv, emoce tak žhavé a divoké, až si musela založit ruce a pevně je přitisknout k žebrům, aby je udržela na uzdě.

Nebude plakat, zapřísahala se v duchu, ne kvůli muži, který jí za třináct let sotva věnoval myšlenku. A nebude se zase opuštěná upínat k nadějím na den, jenž nikdy nepřijde.

„Určitě jste zklamaná,“ odpověděl na její mlčení a jeho vlídný hlas působil jako sůl do ran. „A věřte tomu, nebo ne, vím, jaké to je, když člověku berou jeho sny. Ale nedopustím, aby vás to potkalo. Postaráme se o vás jaksepatří, avšak musíte mít trpělivost, než určím nejlepší způsob, jak na to.“

Marjorie nehodlala dovolit, aby nějaký muž, ba ani její poručník, rozhodoval o tom, co je pro ni nejlepší, zvlášť když se řečenému muži zřejmě ani v nejmenším nechtělo brát v úvahu její názory. Přesto poznala, že už je rozhodnutý a diskutovat nemá smysl, takže těžce vzdychla v předstírané rezignaci a začala osnovat nový plán. „Nejspíš máte pravdu. Měl byste jít, abyste nezmeškal vlak.“

„Nepotřebujete ještě něco, než odejdu? Máte kapesné?“

„Apanáž? Pan Jessop mi posílá deset dolarů měsíčně.“

„Nic víc?“

Nepověděla mu, že je to víc než dost. Neutratila ani zlomek své apanáže za ta léta, co tu byla, neboť za co by utrácela? „Bohužel ano.“

„Zařídím vám větší apanáž, až se setkám s panem Jessopem. Začnete ji dostávat okamžitě.“

Marjorie na něj civěla s předstíranou vděčností. „Děkuju vám.“

„Není zač. To je to nejmenší, co můžu udělat.“

„Budete mi psát?“ zeptala se, sepjala ruce a snažila se hrát přesvědčivě roli ztracené ženušky.

„Každý měsíc. A kdybyste mě potřebovala kontaktovat, obraťte se na pana Jessopa. Bude vědět, jak mě najít.“

„Odplouváte dnes večer, říkal jste? Šťastnou cestu, pane Deverille,“ dodala, když přikývl. „Doufám, že plujete na jedné z lodí společnosti White Star? Prý jsou velice pěkné.“

„Vlastně je to loď společnosti Cunard. Neptun, mám za to. Teď už vážně musím jít.“

Natáhla ruku a čekala, že ji stiskne, ale k jejímu překvapení se nad ní sklonil, zvedl ji ke rtům, a přestože jí nový poručník připadal neochotný a protivný, pocítila také nepopiratelné vzrušení, když se rty dotkl kloubů jejích prstů.

Políbení ruky by sice pro většinu mladých dam bylo triviální, ale pro ni to byla první aspoň vzdáleně romantická věc, která ji kdy potkala, a podtrhovala veškeré důvody, proč nehodlala čekat už ani chvíli, až začne doopravdy žít.

„Sbohem, slečno McGannová,“ pronesl a pustil její ruku. „Brzy se zase uvidíme.“

S těmi slovy se otočil, vyšel na chodbu a zamířil ke schodům.

„To tedy rozhodně ano, pane Deverille,“ zamumlala tiše, vyklonila se ze dveří a přimhouřenýma očima pozorovala jeho široká záda, jež se vzdalovala. „A daleko dřív, než si myslíte.“

Kapitola 3

„Chápete jistě můj šok.“

„Ano, vskutku.“ Arthur Jessop podal Jonathanovi pohár whisky a usedl na protější konec kožené pohovky ve své kanceláři, rovněž se sklenkou v ruce. „Byla od pana McGanna velká chyba ustanovit vás poručníkem, aniž vám sdělil všechny detaily. Doporučovali jsme mu, aby to udělal. Domníval jsem se, že se to stalo.“

„Nestalo,“ odpověděl Jonathan a obrátil se k němu čelem. „Billy se nikdy ani nezmínil, že má dceru, až když umíral, a podle toho, co tehdy řekl, jsem dovozoval, že je to ještě dítě. Zjistit, že jde o dospělou ženu…“

Zarazil se, hlavou mu bleskl obraz štíhlé postavy jeho novopečené svěřenky a její úchvatné tváře. Důkladně si přihnul whisky. „Jak jsem řekl, byl to šok.“

„A její věk mění to, jak vnímáte své povinnosti, viďte?“

Jonathan na něj upřel nešťastný pohled. „Ne snad?“

„Nejspíš ano. A máte pocit, že je to víc, než na sebe dokážete vzít?“

Bože, ano.

Nepronesl však ta slova nahlas. I když byl v pokušení hodit celou tu lapálii na krk druhému správci dívčina svěřeneckého fondu, loajalita a závazky vůči zesnulému příteli mu v tom bránily. Něco Billymu slíbil a nepřipadalo v úvahu, že by to nesplnil. „Billy McGann byl pro mě jako bratr,“ řekl místo toho. „A pro jeho dceru udělám, co můžu. Ale…“

„Ale…?“ pobídl ho pan Jessop, když se Jonathan odmlčel.

„Nemůžu se ubránit otázce, jak dalece se pro to hodím. Dítě ve škole je jedna věc. Žena na prahu zletilosti, to je něco jiného. Dokonce i paní Forsyteová vyjádřila pochyby ohledně takového uspořádání.“

„Ano, ano,“ opáčil Jessop, což Jonathana přivádělo do stavu strašlivé beznaděje. Copak ten chlap nemá žádné užitečné rady?

„Chtěla jet do Londýna,“ řekl a docela se kochal tím, jak právník zkoprněl. „Se mnou, teď, dnes večer.“

„To by bylo nanejvýš riskantní. Nemluvě o tom, jak je to nepatřičné. Drží smutek.“

„Zdálo se, že jí na tom nesejde. Chce prožít společenskou sezonu a najít si manžela,“ pokračoval Jonathan nemilosrdně, protože vycítil nesouhlas druhého muže. „Nějakého s titulem, pokud možno.“

„Budete muset hledat nápadníky velmi opatrně, obzvlášť titulované pány, s nimiž se setká během společenské sezony v Londýně. Nechci vás urazit, pane Deverille, ale zjistil jsem, že většina těch britských lordů, co se žení s našimi americkými dědičkami, má zištné úmysly.“

„Ach, to mě neuráží a souhlasím. Nemám o aristokracii žádné iluze, věřte mi.“

Právník se uklidnil. „To je úleva slyšet to od vás, i když mě to maličko překvapuje. Pokud vím, vaše zesnulá matka byla dcerou vikomta?“

„To byla. Vdala se pod svou úroveň a její rodina ji za to vydědila.“ Při těch slovech se nepokoušel skrýt odpor ke snobským vyšším vrstvám Británie. „Naše rodina vlastnila noviny – zbohatlíci, co nestojí za povšimnutí, obzvlášť potom, co otcova špatná správa přivedla firmu k bankrotu. Názor společnosti na nás se začal měnit až před šesti lety.“

„Zásluhou vašeho stříbrného dolu, nebo sňatku vaší nejstarší sestry?“

„Určitě obojího. Nic nepovznese společenské postavení našince víc než miliony v bance a vévoda v rodině. Moje druhá sestra se také provdala mezi smetánku.“

„A vašim sestrám se ten život zamlouvá, viďte?“

„Podle toho, co píší, zřejmě ano, ačkoliv vůbec nechápu proč. Přesto ale, pokud jsou šťastné, na ničem jiném nezáleží. Zaslouží si trochu štěstí. Náš otec, Bůh dej lehké spočinutí jeho mizerné duši, byl problematický člověk. A já,“ dodal vesele, „jsem zřejmě stejně problematický, aspoň podle jeho názoru. Když mi bylo osmnáct, vyhodil mě z domu, vydědil a řekl, ať si poradím sám.“

„A to se stalo.“

Jonathan potřásl hlavou. „Ten důl našel Billy. Já mu ho jenom pomáhal provozovat.“

„Podceňujete se. Pan McGann, ačkoliv byl vynikající důlní inženýr, neměl obchodního ducha. Bylo od něj moudré, že správu peněz přenechal vám. Investice, které jste provedl, vám oběma vynesly daleko větší jmění, než by dokázal jen samotný důl.“

„Baví mě výzva v podobě vydělávání peněz, přiznávám.“

„A jejich utrácení?“

„To je daleko méně zajímavé.“

Jessop se zasmál. „Mluvíte jako pravý podnikatel. Takže netoužíte stát se zahalečem, koupit si panství, oženit se s dámou a stát se místním zemanem v nějaké anglické vesnici?“

„Bože, ne. Nejsem chlapík, co se usadí. Kdysi jsem byl…“ Odmlčel se, aby upil další doušek whisky. „Už ne.“

V myšlenkách zalétl do mládí a uslyšel pochvalný hlas dědečka, který z hrstky novin vytvořil obrovské vydavatelské impérium.

Jednoho krásného dne převezmeš Deverill Publishing, rozšíříš naše jmění. Ty budeš ten, kdo splní můj sen.

Býval to i Jonathanův sen, dokud dědečkova smrt všechno nezměnila.

Tahle firma teď patří mně, zněl mu v hlavě otcův hlas a dráždil ho i z hrobu. Kdybych stál o tvou radu, jak ji řídit, hochu, tak si o ni řeknu.

S námahou se vrátil do současnosti. „Ne, pane Jessope, obávám se, že i bez Billyho po boku jsem předurčený k toulkám. Ty příslovečné boty z toulavého telete.“

Jessop se usmál. „Tuhle představu má o sobě každý svobodný mládenec. Dokud ho nezasáhne Amorův šíp.“

Jonathan si vzpomněl na vlastní zkušenost, na dívku, která ho šíleně milovala, když byl vnukem bohatého tiskového magnáta, ovšem její láska odumřela, jen co ho otec vydědil. Myslel na své rodiče – matku odvrženou rodinou a přáteli kvůli lásce k prostopášníkovi ze středních vrstev, a na otce, jehož vrozené slabosti se naplno projevily po její smrti. Ne, veškeré iluze, které snad Jonathan kdysi měl – o lásce, manželství nebo čemkoli jiném – už dávno pominuly.

„Žádné strachy,“ ujistil právníka a poklepal si dlaní na hruď. „Mám ocelové brnění.“

Všiml si trochu pobaveně vědoucího úsměvu druhého muže, ale než stihl ženatý pan Jessop něco říct o tom, jak nakonec všichni muži vstoupí do chomoutu, změnil Jonathan téma, protože neměli moc času. „Ohledně Billyho investic,“ ukázal na dokumenty na stole vedle pohovky, „starost mi dělají ty jihoafrické. Ta záležitost s Búry začíná být ošemetná.“

„Ano, je od vás moudré prošetřit to teď, než se situace zhorší. Ty investice jsou pořád ještě lukrativní, ale kdyby se narušila stabilita, hodnota akcií půjde rychle dolů.“

„Pošlu vám co nejdřív kabelogram, co je třeba udělat. A ve východní Africe vznikají nějaké důlní konglomeráty, které bych rád prověřil. Jaký je váš názor ohledně ostatních Billyho investic?“

„Jak jsem řekl, vedl jste si s nimi dobře. Myslím, že budou nadále pěkně vynášet. Už máte nějaké plány s tou dívkou?“

„Můj plán,“ odtušil Jonathan suše, „byl ten, že zůstane ve škole ještě asi půl tuctu let.“

„A teď?“

„Bude muset zůstat, kde je, dokud se nevrátím z Afriky a nevyzvednu ji. Do té doby to s ní budu muset zařídit nějak jinak. Ve Forsyteově akademii bude prozatím v pořádku, doufám? Zaopatřená, s gardedámami a tak dále?“

„Ach, ano. Paní Forsyteová je výtečná žena a nanejvýš zdatná gardedáma. Jak se dívka staví k tomu, že tam zůstane? Soudím, že byla zklamaná, že vás nemůže doprovodit do Londýna?“

„To byla, ale vysvětlil jsem jí, že to jinak nejde.“

„A přijala to dobře?“

„Celkem ano.“ Při těch slovech se Jonathana náhle zmocnila nejistota – pochybnosti nebo provinilost, to nevěděl jistě. „Moc zábavné to tam pro ni být nemůže. Kontrolujte ji často, až budu pryč, zjistěte, jak se jí vede. Vezměte ji na nějaký čas do města, doprovoďte ji na večeři nebo na operu, až bude mít jen poloviční smutek.“

„Manželka a já jsme to dělali už v minulosti. S radostí budeme pokračovat.“

„A zdvojnásobte jí kapesné. Takové věci by jí mohly osladit čekání, než se vrátím.“

„Ale co s ní uděláte potom?“

Zauvažoval. „Nemá vůbec žádné příbuzné?“

„Její matka je z Jižní Afriky a má tam nějaké příbuzné – velice vzdálené, obávám se. Otec byl sirotek, takže z té strany žádná rodina není.“

„Což znamená, že ji Jihoafričané nepřijmou ani se všemi jejími miliony. Vzhledem k tomu už ta dívka možná sama určila nejlepší plán pro svou budoucnost.“

„Možná. Ale souhlasil by s tím pan McGann?“

„Určitě ano,“ vzdychl Jonathan. „Krátce před smrtí, když mi pověděl, že mě stanovil dívčiným poručníkem, přiznal, že důvodem k tomu jsou zčásti moje styky. Dívka bude potřebovat dámy, které jí budou dělat gardedámy, a on určitě doufal, že to můžou být moje sestry.“

Nedodal, že si není jistý, zda sestry budou souhlasit poté, co je před šesti lety nechal na holičkách. „Nemám právo k tomu sestry zavázat, dokud to s nimi neproberu. Ovšem dědička milionů nemůže zůstat stranou dobré společnosti navěky a manželstvím s aristokratem by získala společenské postavení.“

„Pravda, nicméně jsou tu rizika. Její peníze zůstávají ve svěřeneckém fondu, jen dokud se neprovdá nebo nedosáhne třicítky, podle toho, co přijde dřív. Zpráva o smrti jejího otce a řeči o obrovském bohatství už se dostaly do newyorských novin. Musíme se vynasnažit ochránit tu dívku před lovci věna.“

„Samozřejmě.“ Jonathan upřel zrak do právníkových mazaných očí. „Doufám, že vaše firma je schopna zkoncipovat neprůstřelnou předmanželskou smlouvu, pokud by nastala potřeba?“

Pan Jessop se usmál. „Umíme ochránit peníze líp než bankovní trezor.“

Jonathan spokojeně pohlédl na nástěnné hodiny a odložil sklenku. „Jestli je to všechno, vyrazím.“

„Než odejdete, musíme rozhodnout ještě o jedné věci. Co máme udělat s jejími klenoty?“

Jonathan se zarazil a nechápavě svraštil čelo. „Myslíte Šošonskou růži? Myslel jsem, že její otec ji nechal vybrousit a osadit u Charlese Tiffanyho. Není v Tiffanyho trezoru?“

„Ale ano,“ ujistil ho kvapně právník. „V trezoru je také značné množství nebroušených kamenů. Jako důlní inženýr nakoupil pan McGann v průběhu let mnoho drahokamů.“

„Ano, já vím. Zbohatl na stříbře, drahokamy však byly jeho vášeň. Proto jel do Jižní Afriky – ostatně i do Idaha. Ale abych se vrátil k vaší otázce, proč musíme s těmi kameny něco dělat?“

„Máte v plánu zůstat v Africe příštích osm měsíců?“

„Zhruba tak, ano. No a?“

„Dívka má převzít klenoty, až jí bude jedenadvacet, a narozeniny má třináctého srpna. V té chvíli drahokamy přestanou být součástí svěřeneckého fondu a my jsme povinni jí je předat.“

Jonathan se zamyslel. „Ví o těch drahokamech?“ zeptal se. „Ví o nich někdo?“

„Pokud je mi známo, ne. Ale jakmile bude závěť ověřená, její přesná ustanovení se zveřejní a existence náhrdelníku obsahující dvaatřicetikarátový růžový safír bez jediného kazu je zrovna taková senzační zpráva, po jaké noviny skočí.“

„Nemůžeme nechat ty klenoty, kde jsou, dokud se nevrátím?“

Právník se zamračil, zjevně uražený. „Jako vykonavatel mám zákonnou povinnost splnit přesně podmínky závěti. A i kdyby to nevyžadoval zákon, žádá to moje etika.“

Jonathan byl v pokušení podotknout něco o tom, jaký je protimluv použít slova zákon a etika v jedné větě, ovšem pochyboval, že by pan Jessop takový vtip ocenil. „Ale přesto, proč by je chtěla? Smutek jí neumožňuje nosit šperky až do dubna.“

„Veřejně ne, to ne, avšak myslíte, že beze všeho nechá náhrdelník z růžových safírů a bílých diamantů nedozírné ceny nedotčený v trezoru a nevezme ho na sebe dřív než napřesrok v dubnu?“

„Pravděpodobně ne,“ vzdychl. „Bude ho chtít mít nablízku, soudím, aby si ho mohla zkoušet a předvádět kamarádkám.“

„Přesně tak. Její dědictví můžeme ochránit mnohem snadněji než ty klenoty. Jsou samozřejmě pojištěné, ale byla by škoda, kdyby je někdo ukradl.“

„Beru to tak,“ zadíval se Jonathan na právníkův zkušený výraz, „že máte nějaký návrh?“

„Její klenoty zůstanou součástí svěřeneckého fondu do třináctého srpna a můžeme je střežit, jak je nám libo. Kdyby se teď přestěhovaly do Londýna, možná umístily do vévodského trezoru vašeho švagra…“

Znovu se odmlčel a Jonathan se nevesele zasmál. „Takže kromě rozhodování, jak zařídit život krásné mladé dědičce, teď musím na poslední chvíli vláčet přes Atlantik její šperky v ceně půl milionu dolarů?“

„Můžete si na to najmout někoho od Pinkertonů.“

To by šlo, ale nikdy nebyl z důvěřivých a od té doby, co s Billym odráželi desítky prospektorů a pohůnků čtyř důlních konglomerátů, aby si udrželi kontrolu nad svým dolem, pochyboval, že by někdo od Pinkertonů dokázal střežit dívčiny klenoty líp než on sám.

„Tiffany mi umožní odnést klenoty, jestli předložím dokumenty ke svěřeneckému fondu a plnou moc, předpokládám?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

Jonathan spokojeně sebral dokumenty ze stolu a vstal. Druhý muž se rovněž zvedl. „No, jestli mám zajít k Tiffanymu, než má loď vypluje, vážně už musím vyrazit.“

„Pošlete mi kabelogram hned, jak budou drahokamy bezpečně uložené v Londýně? A potvrdíte veškerá opatření, která učiníte ohledně dívky?“

„Ano. A uvidíme se v zimě, až se pro ni vrátím.“ Podal mu ruku. „Do té doby ponechávám slečnu McGannovou na starost vám.“

„Paní Forsyteová a já na ni budeme nadále bedlivě dohlížet, tak jako vždycky,“ ujistil ho právník, když si potřásali rukama.

„Nemusíme se obávat jen britských lovců věna,“ připomněl Jonathan, když společně kráčeli ke dveřím kanceláře pana Jessopa.

„Paní Forsyteová je dokonale schopná řešit cokoli tohoto druhu. Muži se k ní ani nepřiblíží. A pochybuju, že by se těm nepoctivým vůbec chtělo, protože se postarám, aby se odhodlání jejího poručníka uzavřít neprůstřelnou předmanželskou smlouvu okamžitě dostalo do tisku.“ Pan Jessop se usmál. „Ujišťuju vás, že žádný ničema se s ní neseznámí a neuteče k Niagaře, zatímco budete pryč.“

Neptun byla nová paroloď, nejlepší, jakou mohla lodní společnost Cunard nabídnout, se všemi vymoženostmi, jaké jen bohatý člověk mohl očekávat. Jeho kajutu tvořilo salonní apartmá s okny na palubní promenádu, běloskvoucími čistými prostěradly a matrací a polštáři z nejměkčího prachového peří. Nejlepší však na ní byla soukromá koupelna, a když Jonathan uléhal do vany plné horké vody, nemohl se ubránit uznalému zasténání. Horká lázeň byla přepych, k němuž měl při svém životním stylu v posledních deseti letech jen málo příležitostí.

Teď si však vychutnával horkou vodu a kastilské mýdlo, poskytované společností Cunard. Opláchl se, vstal a užuž sahal po jedné z tlustých tureckých osušek, zavěšených na háčcích ve zdi, pak si to ale rozmyslel.

Klenoty slečny McGannové byly bezpečně uložené v trezoru Neptunu a týden, který měl před sebou, od něj nevyžadoval nic zásadnějšího než prozkoumat loď, střílet ze zádi hliněné holuby, číst knihy a popíjet staré portské v kuřárně. Momentálně se nalézal v luxusní vaně a voda byla dosud horká. Proč jí plýtvat?

Znovu klesl do vany. Svaly, napjaté po mnoha dnech v přeplněných vlacích, se mu zvolna uvolňovaly, oči se zavíraly a mysl odplývala do zapomnění.

Něco ho vyrušilo, prudce procitl a automaticky sáhl po svém koltu, přičemž si teprve poté, co se jeho ruka vynořila z vody, uvědomil, že ho nepotřebuje. Neleží v ledovém horském potoce, kde by po něm mohl střílet nějaký konkurenční prospektor, ani v oprýskané plechové vaně nad hospodou, kde by snad jakýsi opilý horník vypálil kulku skrz strop. Je v luxusní koupelně na parolodi, směřující domů.

Domů.

Teď mu to připadalo jako představa z jiného světa, neboť když před deseti lety opouštěl Anglii, opouštěl také roztříštěné zbytky svých snů, srdce a budoucnosti. Od té doby tím nejbližším domovu, co měl, byla jedna ze dvou chýší, které si s Billym postavili ve Stříbrném údolí na severu Idaha, primitivní záležitosti z borového dřeva a dehtového papíru, v níž nalézali přístřeší, zatímco zběsilým tempem tahali stříbrnou rudu ze svého dolu.

Chýše už zmizely, prodali je spolu s většinou akcií dolu, když Billymu před dvěma a půl rokem začal ten kašel, štěkavý, zahleněný kašel, který ne a ne přejít. V Jonathanovi procitlo podezření, chtěl, aby přítel navštívil lékaře, ale Billy nad tím návrhem jen mávl rukou a Jonathanovy obavy z nemoci se potvrdily až skoro o rok později, když Billy začal kašlat krev.

V té chvíli Jonathan odvlekl přítele do jednoho z proslulých coloradských sanatorií na léčení, ale doktoři mohli udělat jen málo. Souchotiny byly vždy smrtelné.

Jonathan se ve vaně předklonil, opřel si lokty o pokrčená kolena a hlavu položil do dlaní. Bolest z Billyho smrti mu svírala hrudník jako v kleštích.

Zavřel oči, kupodivu mu však na mysl nepřišla vidina přítele, vychrtlého a umírajícího. Místo toho uviděl dívku s ohnivými vlasy a tmavýma očima. Před měsícem mu připadalo snadné slíbit, že se o Billyho dceru postará. Teprve teď, po zjištění, že je to plně dospělá žena s úchvatným obličejem a tělem bohyně, byl schopen opravdu pochopit, o jak nesmírnou odpovědnost se jedná.

Zaklepání na dveře kajuty ho vyrušilo z rozjímání. Byl to tentýž zvuk, jak si uvědomil, který ho před několika minutami probudil. Uslyšel, jak se otáčí klíč v zámku a dveře otevírají, a potom už veselý hlas zavolal jeho jméno.

„Čaj, pane Deverille,“ oznamoval nějaký mladík skrz otevřené dveře jeho apartmá. „Jak jste si objednal. A připravil jsem sendviče a zákusky.“

Jonathan se prudce napřímil. „Děkuju,“ zavolal zpátky. „Je tam spropitné,“ dodal, protože si vzpomněl na drobné, které předtím pohodil na stůl, když si vyprázdnil kapsy.

„Děkuju, pane.“ Číšníkův vděčný hlas mu sdělil, že částka v drobných musela být štědrá. Bylo slyšet další cinkot čajového nádobí, zvuk drobných sbíraných ze stolu a pak znovu zazněl číšníkův hlas. „Přejete si ještě něco, pane Deverille?“

„Ne.“ Vstal, vystoupil z vany a stáhl z nedalekého věšáku ručník. „Zazvoním, kdybych něco potřeboval.“

„Ano, pane. Ještě jednou děkuju.“

Jonathan slyšel zavírání venkovních dveří a otáčení klíče v zámku, zatímco se sušil. Odhodil ručník, přistoupil k mycímu stolku, otevřel pouzdro s holením a pustil z kohoutku horkou vodu.

Už měl namydlenou štětku, když si vzpomněl na čaj. Usoudil, že bude lepší si ho vypít, než vystydne, odložil holicí štětku, vypnul vodu, pak si oblékl župan a opustil koupelnu.

Uvazoval si šerpu županu, když ramenem otevíral dveře dokořán, ale při pohledu, který se mu naskytl, zůstal stát ve dveřích jako solný sloup. „Co to, k čertu, je?“ zabručel.

Na vyšívané pohovce v jeho kajutě seděla Marjorie McGannová, jedla lívanečky, pila čaj a zářivě rudé vlasy se jí leskly ve světle lampy, která stála vedle ní.

Kapitola 4

Kdyby snad měl Jonathan ještě nějaké pochybnosti, zda stanovit ho poručníkem dcery jeho nejlepšího přítele nebyl příšerný nápad, pak by je rozmetala na cáry skutečnost, že slečna McGannová sedí v jeho kajutě na palubě lodi křižující Atlantik, místo aby byla bezpečně schovaná ve Forsyteově akademii.

„Co tady děláte?“ otázal se. Pohlédl přes ni k oknům, vedoucím na promenádní palubu, a ulevilo se mu při zjištění, že aspoň neroztáhla závěsy. Jenomže si vzpomněl, že už jsou daleko od newyorského přístavu a není jak ji odvézt zpátky, a úleva ho opět opustila. „Nechal jsem vás ve White Plains.“

„Naštěstí pro mě umím jezdit na bicyklu, koupit si lístek na vlak a přivolat drožku. A jelikož jste mi poskytl jméno lodi, na které jste měl rezervovanou plavbu…“ Odmlčela se, aby strčila do úst poslední sousto lívance, sáhla po sendviči, pak se opřela na pohovce dozadu a usmála se, viditelně až příliš spokojená sama se sebou. „Jsem tady.“

„Jak jste se dostala do mého pokoje?“

„Vstoupila jsem s číšníkem.“ Vrhla na něj omluvný pohled a ukousla si ze sendviče. „Obávám se, že nás oba považuje za strašlivé nemravy.“

„Dobrotivý bože,“ zabručel, promnul si rukama obličej a snažil se situaci pochopit. „Ví paní Forsyteová, že jste odešla?“

„Nejspíš už ano. Nechala jsem jí dopis s vysvětlením, že odjíždím s vámi.“

„A co mám s vámi dělat, ve jménu nebes?“

„To, co jste měl udělat hned.“ Znovu si ukousla sendviče, jako by neměla na světě jedinou starost. „Být můj poručník, jak si otec přál.“

„To jsem právě myslel, že dělám,“ opáčil a šok vystřídala frustrace. „Zajistil jsem, aby o vás bylo řádně postaráno, jak by to udělal každý poručník.“

Zvuk nelibosti, který vydala, mu sděloval, co si o tom myslí. „Vy a já máme velice rozdílné představy o tom, co obnášejí povinnosti poručníka, pane Deverille. Ty moje, jak už jsem vám pověděla, zahrnují vzít mě do Londýna, dopřát mi společenskou sezonu a pomoct mi najít manžela.“

„A jak jsem vám pověděl já, nemůžete mít společenskou sezonu – zatím ne. Vůbec by se to nepatřilo tak brzy po smrti vašeho otce. Pokud jde o to ostatní, jsem sice váš poručník, ale ať mě vezme čert, jestli vám budu dělat dohazovače.“

„Dobrá.“ Snědla poslední sousto sendviče a oklepala si drobečky z prstů na tác, než znovu promluvila. „Najdu si budoucího manžela bez vaší pomoci.“

„To by nemělo být těžké,“ odsekl. „Nejspíš budete mít na krku půl tuctu kandidátů, ještě než se vylodíme. Jen co se rozkřikne, že je na palubě dcera nebožtíka stříbrobarona Williama McGanna, bude se o vás zajímat spousta pohledných gaunerů bez peněz a se špatnými úmysly.“

Při těch slovech si uvědomoval, že dohlížet na ni je povinnost, kterou už nemůže odkládat. A vzhledem k dívčině kráse a nesmírnému jmění se obával, že to bude riskantnější úkol, než kdy byla ochrana dolu. „Až ti muži zjistí, že nemáte pořádnou gardedámu, budou vás honit kolem lodi.“

„Myslíte?“ Usmála se, krásně a nevinně. „Jak rozkošné.“

Hlavou se mu začaly míhat všemožné příšerné představy a chvilku trvalo, než odpověděl. „To sotva,“ opáčil nakonec, „protože byste se mohla kompromitovat románkem na lodi a byla byste nucena se vdát. Chcete mít až do smrti na krku lovce věna?“

Pokrčila rameny, jako by šlo o něco bezvýznamného. „Každý muž, který se ožení s dědičkou jako já, bude očekávat značné věno. A nemůžu odsuzovat svého budoucího manžela za to, že chce utrácet mé jmění, když přesně to s ním chci udělat i já.“

„Aha.“ Založil si paže a zmocnily se ho nevídané chmury. „A za copak myslíte, že je budete utrácet?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zdivočelá dědička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.