Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Philippa Gregory: Ve zrádných proudech

Vydání první

Copyright © 2020 by Levon Publishing Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2483. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dark Tides vydaného

nakladatelstvím Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1737-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1738-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Philippa Gregory

Ve zrádných proudech

Přístaviště Hnilka, Southwark, Londýn, svatojánská noc

Milý Nede, můj nejdražší bratře,

musím Ti oznámit, že nám došel dopis od Robovy ženy z Benátek.

Jsou to špatné zprávy. Ty nejhorší. Rob se prý utopil. Robova žena vdova píše, že přijede s jeho děckem do Anglie. Píšu Ti to hned, protože tomu nemůžu uvěřit vím, že bys o tom chtěl vědět. Ale nevím, co víc napsat.

Nede – Ty víš, že bych poznala, kdyby můj syn nežil.

Vím, že žije. Přísahám Ti na svou duši, že žije.

Napíšu Ti znovu, až sem ta žena dorazí a já se od ní dozvím víc. Řekneš si Asi si řekneš, že lžu sama sobě, že tu novinu nesnesu a že si myslím, že se všichni pletou, jenom já mám pravdu.

Já nevím. Nemůžu to vědět. Ale myslím si, že vím.

Nerada Ti píšu tak špatný smutný dopis. Není možné, že by byl mrtvý a já bych to nevěděla. Poznala bych to, není možné, že by se utopil.

Jakpak by se mohlo stát, že by mě voda nezahubila, a jeho si po jednadvaceti letech vzala?

Tvoje milující sestra Alinor.

To víš, že se modlím,

aby se Ti vedlo dobře. Napiš mi.

Svatojánská noc, 1670, Londýn

Omšelé skladiště stálo na špatné straně Temže, na té jižní, kde se domy přetlačovaly, zápasily o prostor a malé čluny vykládaly bídný náklad za ještě bídnější zisk. Bohatství Londýna tyto končiny míjelo, směřovalo výš proti proudu k nově budované celnici z béžového kamene, která ve své mohutnosti trůnila u rychle plynoucího toku, jako by chtěla zdanit každou kapku rozvířené špinavé vody. Největší lodě, doprovázené nedočkavými říčními čluny, proplouvaly kolem drobných jižních přístavišť, míjely je bez povšimnutí, jako by nebyla víc než naplavené větve a kameny, hnijící na břehu řeky. Dvakrát denně je opustil dokonce i příliv, zanechal po sobě hradby smradlavého bahna a hubená zarostlá mola, trčící z vody jako staré kosti.

Toto skladiště a všechna ostatní, která k němu přiléhala jako knihy ledabyle nakupené na polici a tlačila se podél břehu k temnému bočnímu kanálu, dychtila po bohatství, jež připlulo s novým králem v lodi, patřící dříve Oliveru Cromwellovi, do země, která kdysi bývala svobodná. Tito chudí živnostníci z jižního břehu, kteří slepovali svá bídná živobytí z obchodování po řece, dobře věděli o novém králi a jeho skvostném dvoře ve Whitehallu, ale z jeho návratu neměli nic. Viděli ho jen jednou, když plul kolem, královské prapory vlály na přídi a na zádi, jen jednou jedinkrát a už nikdy více, tady dole, na jižním břehu řeky, na východním konci města. Tato místa se nenavštěvovala, tato místa se opouštěla, majestátný kočár ani ušlechtilého koně tu nikdy nikdo neviděl. Navrátivší se král sídlil západně od City, obklopený vypočítavými aristokraty a urozenými děvkami, společností zoufalých hazardérů, lačnou nemravných potěšení – nikdo z nich si své postavení poctivě nezískal.

Sešlé stavení na jižní straně řeky se však drželo starých puritánských principů tvrdé práce a odříkání stejně úporně, jako se okolní domky houževnatě držely břehu. Takové myšlenky táhly hlavou muži, který stál před ním a vzhlížel do oken, jako by doufal, že zahlédne někoho uvnitř. Byl ustrojen v úhledném hnědém obleku, i v těchto časech módních výstřelků ho zdobila jen skromná bílá krajka u límce a manžet. Jeho kůň stál trpělivě za ním, zatímco muž přejel pohledem nevýrazné průčelí skladiště – kladku na zdi, mohutná dvojitá vrata – a pak se obrátil ke kalné řece, sledoval řetěz dělníků přehazujících si těžké pytle s obilím ze zakotveného člunu s plochým dnem, monotónně si bručících k práci, aby udrželi rytmus.

Ten džentlmen tady na nábřeží působil cize, podobně nepatřičně jako při svých řídkých návštěvách u dvora. Zdálo se, jako by v této nové Anglii pro něj nebylo místo. V palácích plných lesku a ruchu byl tíživou připomínkou těžké minulosti, mužem, jehož je nejlépe poplácat po zádech a odbýt nějakým rychle zapomenutým slibem. A tady na nábřeží ve čtvrti Bermondsey vyčníval jako cizinec, bohatý zahaleč mezi dříči, tichá postava mezi věčným skřípotem kladky jeřábu, rachotem koulejících se sudů, křikem rozkazů a zpocenými nádeníky. U dvora stál v cestě lehkovážným potěšením, byl pro ně příliš nudný. Zde překážel práci, lidé tu nebyli jednotlivci, fungovali společně, každý z nich jako kolečko jediného stroje, jako by ani práce nebyla už jen prací, jako by byla rozkouskována do podoby nové úmorné mašinérie. Připadalo mu, že svět už nedrží pohromadě, rozštěpil se na venkov a dvůr, na výherce a poražené, protestanty a kacíře^1, roajalisty a kulatohlavce^2, na neprávem požehnané a nespravedlivě prokleté.

Připadal si na hony vzdálený od svého světa drobných požitků, který bral jako samozřejmost – horkou vodu v porcelánovém džbánu v ložnici, čisté oblečení, přichystané každé ráno, sluhy pro všechno. Nezbývalo mu ale, než vstoupit do tohoto světa práce, chtěl-li napravit zlo, které napáchal, dovést dobrou ženu ke štěstí, zahojit rány vlastního selhání. Stejně jako král přišel zajistit obnovu.

Uvázal koně ke kruhu na sloupku, přistoupil k okraji mola a shlédl do těžkého člunu, ukotveného u něj. „Odkud jste připluli?“ zavolal na muže, zřejmě kapitána, který sledoval vykládání a odškrtával si pytle v účetní knize.

„Ze Sealsea v Sussexu,“ odvětil muž povědomým protáhlým přízvukem. „Nejlepší pšenka v Anglii, sussexská pšenice.“ Zamžoural nahoru. „Máte zájem? Nebo chcete sussexský pivo? A nasolený ryby? Ty máme taky.“

„Nepřišel jsem nakupovat,“ odpověděl cizinec. Srdce se mu v prsou rozbušilo, když slyšel jméno ostrova, který býval jeho domovem – jejím domovem.

„No jo, tak to si asi jdete zakřepčit do týhletý velkolepý síně?“ zavtipkoval lodník a jeden z dělníků se rozchechtal. Džentlmen se od těch drzounů odvrátil a znovu vzhlédl ke skladišti.

Stálo na rohu bloku zchátralých třípatrových stavení, vybudovaných z prken a starých lodních trámů, z té bídné řady vypadalo nejlépe. O kousek dál na nábřeží, kde se špinavé vody řeky Neckinger^3 vlévaly do Temže, stála šibenice s dávno oběšeným mužem, zbyly z něj už jen cáry hadrů na vybělených kostech. Pirát, odsouzený k smrti, vystavený na šibenici pro varování jiným. Džentlmen se otřásl. Neuměl si představit, jak žena, kterou znával, může žít v doslechu skřípajícího oběšencova řetězu.

Věděl, že neměla na vybranou a že s přístavištěm udělala, co se dalo. Dům byl očividně vylepšen a přebudován, někdo si dokonce dal tu práci a výdaje a postavil v rohu u řeky malou věžičku, shlížející na Temži i na Neckinger. Mohla vyjít zasklenými dveřmi a stanout na balkonku obráceném na východ, dívat se po proudu směrem k moři, nebo na západ, k City, či na pevninu k přístavišti St. Saviour Dock. Mohla otevřít okno a poslouchat křik racků, sledovat sílící či ustupující příliv pod oknem a zboží připlouvající do přístavu. Snad jí to připomínalo domov, snad tam někdy večer sedávala, když se nad řekou sbírala mlha a barvila nebe došeda stejně jako vodu, snad myslela na jiné večery a na rachot otáčejícího se mlýnského kola. Možná hleděla přes neklidnou vodu na severní břeh, za úzkou uličku hokynářů a hostinských, za močály, nad nimiž kroužili a křičeli mořští ptáci. Snad si představovala kopce na severu a rozlehlé nebe nad domovem muže, jehož kdysi milovala.

Džentlmen přistoupil ke dveřím budovy, která byla očividně domovem, podnikem i skladem dohromady, a hlasitě na ně zaklepal slonovinovou násadou svého jezdeckého bičíku. Čekal, uslyšel blížící se kroky, rozléhající se po prknech chodby, a pak se dveře otevřely, objevilo se děvče ve flekaté pracovní zástěře a užasle hledělo na lesklou kůži jeho francouzského klobouku a naleštěné boty.

„Chtěl bych mluvit –“ Teprve teď, když se dostal takhle daleko, si uvědomil, že neví, jaké jméno ta žena používá, ani jméno majitele skladiště. „Chtěl bych mluvit s paní domu.“

„Se kterou?“ zeptala se dívka a otřela si špinavou ruku do jutové zástěry. „S paní Hnilkou, nebo s paní Stoneyovou?“

Zatajil dech, když slyšel ta jména. Pokud ho tak vyvedlo z míry jen tohle, co asi pocítí, až ji uvidí? „S paní Hnilkou,“ vzpamatoval se. „S tou bych rád mluvil. Je paní Hnilka doma?“

Pootevřela dveře o něco víc, ale ne dokořán, nepozvala ho zdvořile dál, jako by tu žádného hosta nikdy nevítala. „Jestli se jedná o náklad, tak to radši běžte ke dveřím na dvůr za paní Stoneyovou.“

„Nejde o náklad. Jdu navštívit paní Hnilku.“

„Proč?“

„Vyřídila byste jí laskavě, že za ní přijel jeden starý přítel?“ odpověděl trpělivě. Netroufal si říct své jméno. Z jezdecké rukavice sklouzla do dívčiny prací umazané dlaně stříbrná šestipence. „Požádejte ji, aby mě přijala,“ dodal. „A pošlete pacholka, ať odvede mého koně k vám do stájí.“

„My nemáme pacholka,“ odpověděla, schovala minci do kapsy zástěry a prohlédla si ho od hlavy k patám. „Jenom vozku a jsou tu jen stáje pro tažný koně a dvůr, tam skladujeme sudy.“

„Tak řekněte vozkovi, aby odvedl mého koně na dvůr,“ nařídil jí.

Otevřela přední dveře, aby mohl vejít, a nechala je dokořán, takže ho z nábřeží bylo vidět, jak nejistě stojí v síni s kloboukem v ruce, bičíkem a rukavicemi ve druhé. Služka beze slova prošla ke dveřím vzadu, slyšel, jak odtamtud na někoho volá, ať otevře bránu na dvůr, ne pro dodávku zboží, jen kvůli koni, který nemůže zůstat na nábřeží. V rozpacích se rozhlížel po síni, po dřevěných dveřích s vyvýšenými kamennými prahy proti záplavám, po úzkém dřevěném schodišti, po jediné židli, a z celého srdce litoval, že se sem vůbec vypravil.

Myslel si, že žena, kterou přišel navštívit, bude ještě chudší. Představoval si ji, jak prodává medicíny z okna na nábřeží, pomáhá u porodů ženám námořníků a děvkám kapitánů. Myslel na ni mnohokrát, jak žije v bídě, záplatuje dítěti oblečení, škudlí, aby mu mohla dát misku kaše, má se co otáčet, aby vyžila. Myslel na ni jako na takovou, jakou ji poznal, na chudou, ale hrdou ženu, která paběrkuje pence, ale nikdy nežebrá. Představoval si, že tu snad bude přístavní hostinec, doufal, že v něm dělá hospodyni, modlil se, aby nebyla nucena k něčemu horšímu. Každý rok jí poslal dopis s přáním všeho dobrého a ujištěním, že na ni pořád myslí, se zlatou mincí ukrytou pod pečetí. Ani jednou se mu neozvala, nedozvěděl se ani, jestli ta psaní dostává. Nikdy si nedovolil vyhledat to malé skladiště na břehu řeky, nikdy si nedovolil projet na člunu kolem a zapátrat po jejích dveřích. Bál se toho, co by tu našel. Až letos, právě tento rok, tento měsíc a tento den, se ji odhodlal navštívit.

Služka přidusala zpátky, zabouchla přední dveře, odřízla tak hluk a pohledy z nábřeží. Konečně si připadal, že byl vpuštěn do domu, ne jen přesunut do chodby jako balík zboží.

„Přijme mě? Paní Hnilka?“ zeptal se a maličko se na tom jméně zadrhl.

Než stačila odpovědět, otevřely se dveře v chodbě a vyšla z nich žena, třicátnice. Měla na sobě řádné tmavé šaty jako manželka nějakého obchodníka a přes ně prostou pracovní zástěru, pevně uvázanou v pase. Límec byl cudně vysoký, prostý a bílý, nemoderní v těchto extravagantních dobách. Zlatohnědé vlasy si sčesala dozadu a skoro úplně schovala pod bílý čepec. V koutcích očí měla vějířky a na čele hlubokou vrásku mračivku. Nesklopila oči jako puritánka, nekoketovala jako dvořanka. Jamese zamrazilo, když se znovu střetl s přímým nepřátelským pohledem Alys Stoneyové.

„To jste vy,“ spustila bez pozdravu a beze stopy překvapení. „Po celé té době.“

„Já,“ přisvědčil a hluboce se jí uklonil. „Po jednadvaceti letech.“

„To není vhodná doba,“ řekla úsečně.

„Dřív jsem přijít nemohl. Můžu s vámi mluvit?“

Přikývla jen nepatrně. „Asi budete chtít jít dál,“ zabručela nepřátelsky a odvedla ho do přilehlého pokoje, naznačila mu, aby překročil zvýšený práh. Malým okénkem byl vidět protější břeh řeky za stěžni a plachtami a hlučné nábřeží před domem, kde dělníci dál nakládali vůz a kouleli sudy do skladiště. Zatáhla závěs na okně, aby muži na nábřeží neviděli, jak mu ukazuje na prostou dřevěnou židli. Posadil se a ona se zastavila s rukou na krbové římse, shlížela do prázdného ohniště, jako by byla soudce, tyčící se nad ním a zvažující rozsudek.

„Posílal jsem peníze, každý rok,“ vyhrkl rozpačitě.

„Já vím,“ odtušila. „Jeden louisdor. Brala jsem si ho.“

„Nikdy mi na ty dopisy neodpověděla.“

„Nikdy je neviděla.“

Připadalo mu, jako by ho udeřila do břicha a vyrazila mu dech. „Byly adresované jí.“

Pokrčila rameny, zřejmě jí to bylo jedno.

„Slušelo se, abyste jí je dala. Byly soukromé.“

Tvářila se, že ji to naprosto nezajímá.

„Podle práva, podle zákonů této země patřily jí, jinak se měly vrátit ke mně,“ namítal.

Sjela k němu pohledem. „Nemyslím si, že se vy nebo já můžeme odvolávat na právo.“

„Jsem ve svém hrabství smírčím soudcem,“ pronesl upjatě. „A členem Dolní sněmovny Parlamentu. Prosazuju právo.“

Sklonila hlavu, všiml si, jak se jí sarkasticky zablesklo v očích. „Pardon, vaše ctihodnosti! Ale vrátit vám je nemůžu, spálila jsem je.“

„Četla jste je?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vzala jsem si to zlato zpod pečeti a pak už mě nezajímaly,“ ušklíbla se. „Ani vy.“

Připadalo mu, jako by se dusil, jako by se topil pod vahou vody. Musel si připomínat, že je džentlmen, že ona byla rolnická dívka a nyní vystupuje coby paní chudého skladiště. Musel si vzpomenout, že zplodil dítě, které žije tady, na tomhle nelákavém místě, a má svá práva. Musel si uvědomit, že byla zlodějka a že její matku obvinili z ještě horších věcí, kdežto on sám je urozený muž, majitel statků, děděných po generace. Velice se ponížil, když je tu navštívil, odhodlán provést výjimečný dobročinný skutek a pomoci této zbídačené rodině. „Mohl jsem tam psát cokoli,“ řekl ostře. „Neměla jste právo…“

„Mohl jste napsat cokoli,“ připustila. „A stejně by mě to vůbec nezajímalo.“

„A ona…“

Znovu škubla rameny. „Já nevím, co si o vás myslí. Ani to mě nezajímá.“

„Musela o mně přece mluvit!“

Obrátila k němu nehorázně bezvýraznou tvář. „Vážně, musela?“

Pomyšlení, že o něm Alinor za celé ty roky nepromluvila, ho zasáhlo jako rána do hrudi, až sebou na tvrdé židli škubl. I kdyby mu byla před těmi jednadvaceti lety umřela v náruči, nemohla by ho pronásledovat vytrvaleji. Myslel na ni každý den, večer co večer ji jmenoval v modlitbách, snil o ní, toužil po ní. Nebylo možné, že by na něj nemyslela.

„Pokud se o mě ani trochu nezajímáte, pak asi nechcete vědět, proč jsem teď přišel?“ popíchl ji.

Neskočila mu na tu vějičku. „Máte pravdu,“ potvrdila. „Nechci.“

Připadalo mu, že je v nevýhodě, jak tak před ní sedí, a tak se zvedl a přešel k oknu, odtáhl závěs a vyhlédl ven. Pokoušel se zkrotit vztek a současně se zbavit pocitu, že její vůle je nemilosrdná jako nadcházející příliv. Slyšel, jak se fendry lodě třou o molo, jak ji voda zvedá z rampy, klapání úponů plachet o dřevěné stěžně. Ty zvuky pro něj odjakživa znamenaly ozvěnu exilu, hudbu jeho života coby zvěda, cizince ve vlastní zemi. Nesnesl ten pocit osamělosti a nebezpečí. Obrátil se zpátky do pokoje. „Zkrátka, přišel jsem si promluvit s vaší matkou, ne s vámi. S vámi bych raději nemluvil. A chci vidět to dítě. Svoje dítě.“

Zavrtěla hlavou. „Ona s vámi mluvit nebude, a dítě taky ne.“

„Nemůžete mluvit za oba. Je to vaše matka a to dítě – moje dítě – už je dospělé.“

Neřekla nic, jen odvrátila hlavu od jeho odhodlané tváře, znovu shlédla do prázdného krbu. S vypětím všech sil ovládal vztek, ale nemohl si nevšimnout, že dospěla ve výraznou krásku. Vypadala jako autoritativní žena, která nedbá o to, jak vypadá, jen o to, co dělá.

„Tomu dítěti je už jednadvacet let a může se rozhodovat samo,“ stál na svém.

Znovu neřekla nic.

„Je to chlapec?“ zeptal se váhavě. „Je to chlapec? Mám syna?“

„Jednadvacet zlatých mincí, jedna za rok, za to si syna nekoupíte,“ odtušila. „Ani chvilku matčina času. Asi jste teď bohatý člověk? Získal jste zpátky své velké sídlo a pozemky, váš král zas sedí na trůně a vy jste znám jako jeden z těch, kdo ho přivedli zpátky do Anglie a k úspěchu? Byl jste odměněn? Zapamatoval si vás, i když na spoustu ostatních zapomněl? Podařilo se vám protlačit se dopředu řady, když rozdával přízeň, postaral jste se, abyste nebyl zapomenutý?“

Sklonil hlavu, aby mu ve tváři neviděla hořkost z toho, že jeho oběť a nebezpečí, jemuž čelil, nedokázaly nic víc než přivést chlípníka na bláznovský trůn. „Byly mi plně navráceny rodinné pozemky a majetek,“ potvrdil tiše. „Nikdy jsem se nehrbil, abych si získal přízeň. To, co naznačujete, je… pod mou úroveň. Dostal jsem, co mi náleží. Má rodina byla v jeho službě zničena. Vynahradil nám to. Nic víc a nic míň.“

„Takže jednadvacet pistolí^4 je pro vás jako nic,“ poznamenala vítězně. „Ani jste si toho nevšiml. Ale jestli na tom trváte, vrátím vám je. Mám to poslat správci vašeho velkolepého sídla v Yorkshiru? Zrovna teď to nemám hotově. Nenecháváme si takové peníze v domě, nevyděláme tolik za měsíc. Ale půjčím si a vrátím vám to do příštího týdne.“

„Já ty peníze nechci. Rád bych…“

Její chladný pohled ho znovu přimrazil na místě.

„Paní Stoneyová.“ Opatrně použil jméno, které vyvdala, a ona ho neopravila. „Paní Stoneyová, mám pozemky, ale nemám syna. Můj titul zemře se mnou. Nutíte mě mluvit s vámi, ne s jeho matkou a ne s ním samotným, jak bych chtěl – přináším tomu chlapci zázrak, udělám z něj džentlmena, udělám z něj boháče, je to můj dědic. A i ona na tom získá. Kdysi jsem řekl, že se stane paní ve velkém domě. Teď to opakuju. Trvám na tom, že jí to řeknu osobně, abych si byl jistý, že to ví, že ví přesně, jak velkou šanci jí předkládám. Trvám na tom, že to zopakuju i jemu, aby poznal, jakou příležitost má před sebou. Jsem připraven dát jí své jméno a titul. On bude mít otce a pozemky po předcích. Uznám ho za…“ Zadržel dech nad nesmírností té nabídky. „Dám mu své jméno, své počestné jméno. Navrhuju, že si ji vezmu za ženu.“

Těžce oddechoval, když domluvil, ale nenásledovala žádná reakce, jen další prázdné mlčení. Pomyslel si, že ji nejspíš ohromilo to bohatství a štěstí, které je zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Pomyslel si, že oněměla radostí. Ale pak Alys Stoneyová promluvila.

„Kdepak, ona s vámi mluvit nebude,“ odpověděla pohrdavě, jako by odbývala podomního obchodníka u dveří. „A v tomto domě není žádné dítě, které by neslo vaše jméno. Nikdo, kdo by o vás kdy slyšel.“

„Je tu chlapec. Já vím, že je tu chlapec. Nelžete mi. Já vím…“

„To je můj syn,“ řekla klidně. „Ne váš.“

„Mám tedy dceru?“

Tím se všechno postavilo na hlavu. Tak dlouho myslel na svého chlapce, žijícího v přístavišti, na chlapce, vyrůstajícího v drsných ulicích, který přesto – tím si byl jist – dostane vzdělání, bude pečlivě vychován. Žena, kterou miloval, by nemohla mít chlapce, aniž by z něj vychovala muže. Znal jejího syna Roba, udělala z něj dobrého mladíka, učila ho zvídavosti a smělosti a radosti. Ale nevadí – vířily mu myšlenky v hlavě –, i dívka může zdědit jeho pozemky, může ji adoptovat a dát jí své jméno, postarat se, aby se dobře vdala, a pak bude mít v panství Northside vnuka. Odkáže půdu jejímu synovi, bude trvat na tom, aby nová rodina převzala jeho jméno. Chlapec z příští generace udrží naživu jméno Avery, on sám nebude poslední, dočká se následníků.

„Je to moje dcera,“ opravila ho znovu. „Ne vaše.“

Ohromila ho. Díval se na ni prosebně, byl tak bledý, až si myslela, že snad omdlí. Ale nenabídla mu ani kapku vody, i když měl šedé rty. Zvedl ruku a uvolnil si límec u krku. „Nechcete ven na vzduch?“ zeptala se ho lhostejně. „Nebo prostě už odejít?“

„Vy jste si vzala moje dítě za své?“ zašeptal.

Naklonila hlavu, ale neodpověděla.

„Vy jste si vzala moje dítě? Sebrala jste mi ho?“

Málem se usmála. „To sotva. Nebyl jste tady, abych vám mohla něco sebrat. Byl jste daleko. Tak daleko, že jsme neviděly ani prach za tím vaším vznešeným kočárem.“

„Byl to chlapec? Nebo dívka?“

„Dívka i chlapec jsou moji.“

„Ale kdo z nich je můj?“ Byl zoufalý.

Pokrčila rameny. „Teď už ani jeden.“

„Alys, pro Boha svatého. To dítě mi vrátíte. Na jeho sídlo. Aby zdědilo můj majetek.“

„Ne,“ prohlásila.

„Cože?“

„Ne, děkuju vám,“ řekla drze.

V pokoji se rozhostilo dlouhé ticho, jen zvenčí slyšeli pokřikování mužů, kteří vyložili ze člunu poslední pytle obilí a začali nakládat zboží na zpáteční cestu. Slyšeli sudy s francouzským vínem a cukrem, jak se kutálejí po nábřeží. Pořád neřekl nic, ale jeho ruka tahala za krajkový límec u krku. Pořád neřekla nic, ale odvrátila od něj hlavu, jako by ji jeho bolest nezajímala.

Najednou se před oknem rozezněl hlasitý rachot kol na dlažbě. Alys se překvapeně obrátila.

„To je kočár? Tady?“ zeptal se.

Neodpověděla, jen stála a poslouchala s bezvýraznou tváří, jak se kočár hlasitě valí po dlažebních kostkách ke skladišti a zpomaluje přede dveřmi.

„Šlechtický kočár?“ zeptal se nevěřícně. „Tady?“

Slyšeli klapání kopyt, jak koně zastavovali, pak zezadu seskočil sluha, otevřel dveře kočáru a šel zabušit na dveře skladiště.

Alys rychle proklouzla kolem něj, přešla pokoj a zvedla spodek závěsu, aby viděla na nábřeží. Zahlédla jen otvírající se dveře kočáru, rozevlátou sukni z tmavého hedvábí, drobný hedvábný střevíc s černou růží na špičce. Pak uslyšeli služku, ženoucí se chodbou, otvírající omšelé dveře a žasnoucí nad důstojností sluhy z kočáru.

„Nobildonna,5“ ohlásil a Alys se dívala, jak lem roucha klouže po schodech kočáru, po dlažbě a do chodby. Za tím bohatým lemem následoval prostší, patřící nějaké služce. Alys se obrátila k Jamesovi Averymu.

„Musíte jít,“ řekla rychle. „Nečekala jsem… Budete muset…“

„Bez odpovědi neodejdu.“

„Musíte!“ Vyrazila k němu, jako by ho chtěla fyzicky protlačit úzkými dveřmi, ale bylo pozdě. Ohromená služka už rozrazila dveře salonu, zašustilo hedvábí a do pokoje vplula cizinka v závoji, zastavila se na prahu a jediným pohledem obsáhla bohatého džentlmena i prostě oděnou ženu. Přešla pokoj, objala Alys a políbila ji na obě tváře.

„Dovolíte mi? Odpustíte mi? Já neměla, kam jinam jít!“ vysypala ze sebe rychle s italským přízvukem.

James sledoval, jak se Alys, ještě před chvílí tak umíněně ledová, zarděla, ruměnec jí zbarvil tváře i krk, viděl, jak jí do očí vstoupily slzy. „Jistěže jste měla přijet! Nemyslela jsem si…“

„A tohle je moje dítě,“ pokračovala dáma prostě a pokývla služce, která nesla spící nemluvně, zabalené v nejjemnější benátské krajce. „To je jeho syn. Váš synovec. Říkáme mu Matteo.“

Alys maličko vzlykla a vztáhla ruce k dítěti, uslzeným pohledem shlížela na dokonalou tvářičku.

„Váš synovec?“ zeptal se James Avery a popošel, aby si mohl prohlédnout obličejíček orámovaný krajkovou stužkou. „Takže to je Robův chlapec?“

Navzdory Alysinu vzteklému pohledu dáma udělala pukrle, odhalila tmavý závoj a pod ním krásnou temperamentní tvář, růžové přibarvené rty, zvýrazněné tmavou půlměsícovou muškou vedle úst.

„Je mi ctí, lady…?“

Alys dámu nepředstavila a neoznámila ani jeho jméno. Jen tam stála, nerozhodná a rozčilená, dívala se na ně oba, jako by jim mohla odepřít tu zdvořilost a zařídit, aby se nikdy neseznámili.

„Jsem sir James Avery z panství Northside v Northallertonu v Yorkshiru.“ James se sklonil nad ručkou dámy.

„Nobildonna da Gnilka,“ odpověděla. A pak se obrátila k Alys. „Tak to vyslovujete? Da Gnilka? Je to tak správně?“

„Myslím, že ano,“ řekla Alys. „Ale musíte být unavená.“ Vyhlédla z okna. „Co váš kočár?“

„Ach, ten je najatý. Jen vyloží mé truhlice, jestli budete tak laskava a zaplatíte jim?“

Alys se zatvářila zděšeně. „Nevím, jestli mám –“

„Nechte to prosím na mně,“ přerušil ji sir James hladce. „Coby na rodinném příteli.“

„Já jim zaplatím!“ stála na svém Alys. „Dám to dohromady.“ Otevřela dveře, křikla na služku a obrátila se ke vdově, která bedlivě sledovala každé slovo rozhovoru. „Jistě si chcete odpočinout. Dovolte, abych vás zavedla nahoru a nabídla vám čaj.“

„Allora! U Angličanů je to vždycky čaj!“ prohlásila dáma a rozhodila rukama. „Ale já nejsem unavená a čaj nechci. A obávám se, že vás ruším. Jste zde obchodně, sire Jamesi? Zůstaňte, prosím! Pokračujte, prosím!“

„Nerušíte nás a on už je na odchodu,“ pravila Alys pevně.

„Vrátím se zítra, až budete mít čas si to rozmyslet,“ řekl sir James rychle. Obrátil se k dámě. „Robert je s vámi, lady da Gnilko? Moc rád bych ho zase viděl. Byl to můj žák a…“

Šokovaný výraz ve tvářích obou žen mu prozradil, že se dopustil něčeho hrozného. Alys zavrtěla hlavou, jako by ta slova nechtěla slyšet, a něco v jejím výrazu Jamesovi prozradilo, že to okázale smuteční odění italské dámy je za Roba, za malého Roba Hnilku, který před jednadvaceti lety býval bystrý dvanáctiletý hoch a nyní je mrtvý.

Vdově se rozechvěla ústa, sklesla na židli a přikryla si tvář rukama v černých rukavičkách.

„Omlouvám se, moc se omlouvám.“ Zděsil se svých neuvážených slov. Poklonil se dámě a obrátil se k Alys. „Je mi líto vaší ztráty. Netušil jsem to. Kdybyste mi to byla řekla, nezachoval bych se tak netaktně. Je mi to moc líto, Alys, paní Stoneyová.“

Držela v náruči dítě, napůl osiřelého chlapce. „Proč bych vám měla něco říkat?“ zeptala se prudce. „Prostě už jděte! A nevracejte se.“

Avšak dáma, ač měla skrytou tvář, se k němu naslepo natáhla, jako by hledala útěchu. Nemohl si pomoci, musel uchopit tu teplou ručku v černé krajkové rukavičce.

„Ale on o vás mluvil!“ zašeptala. „Teď si na to vzpomínám. Vím, kdo jste. Byl jste jeho učitel, říkal, že jste ho učil latinsky a měl s ním trpělivost, když byl ještě malý chlapec. Byl vám za to vděčný. Řekl mi to.“

James ji zlehka poplácal po ruce. „Je mi líto vaší ztráty,“ opakoval. „Odpusťte mi mou netaktnost.“

Vzhlédla k němu, usmála se na něj zamlženým pohledem, zamrkala, aby zahnala slzy v tmavých očích. „Odpouštím vám,“ řekla. „Vše zapomenuto. Jak jste mohl něco tušit o takové tragédii? Ale navštivte mě, až zase přijdete, budete mi vyprávět, jaký byl jako chlapec. Musíte mi vypovědět všechno o jeho dětství. Slibte mi, že přijdete?“

„Přijdu,“ přisvědčil James rychle, než Alys stačila to pozvání zamítnout. „Přijdu zítra, po snídani. A teď vás opustím.“ Uklonil se oběma ženám, pokývl služce a rychle vyšel z pokoje, než se Alys zmohla na slovo. Slyšely ho, jak žádá služku, aby mu přivedli koně, a pak se ozvalo zabouchnutí předních dveří. Seděly mlčky, slyšely, jak je vyváděn kůň ze dvora, jak na něj nasedá a s klapotem kopyt odjíždí.

„Měla jsem dojem, že se jeho učitel jmenoval jinak,“ poznamenala vdova.

„Tehdy ano.“

„Já nevěděla, že je to šlechtic.“

„Tehdy nebyl.“

„A bohatý?“

„Teď asi ano.“

„Ach.“ Dáma si prohlížela svou švagrovou. „Nevadí, že jsem přijela? Roberto mi řekl, že mám jet za vámi, kdyby se něco… kdyby se někdy něco… kdyby se s ním někdy něco stalo.“ Tvář měla uslzenou a začervenalou. Vytáhla drobný kapesníček lemovaný černou stužkou a přiložila si ho k očím.

„Jistě,“ konejšila ji Alys. „Jistě. A tohle je váš domov, jak jen dlouho budete chtít zůstat.“

Spící dítě zavrnělo, přesunula si ho z ramene do náruče, aby si mohla prohlédnout svraštělou tvářičku a pátrat v ní po Robově podobě.

„Myslím, že je celý váš bratr,“ poznamenala vdova tiše. „Je to pro mě velká útěcha. Když jsem přišla o svou lásku, svého nejdražšího Roberta, myslela jsem si, že umřu bolestí. Jen tenhle drobeček – tenhle andílek – mě udržel naživu.“

Alys přitiskla rty k teplému čílku, pod nímž tepala krev. „Tak sladce voní,“ pronesla s posvátnou úctou.

Dáma přikývla. „Můj spasitel. Mohu ho ukázat jeho babičce?“

„Zavedu vás za ní,“ přikývla Alys. „Byl to pro ni hrozný otřes, pro nás všechny. Zpráva o jeho smrti nám došla teprve minulý týden a váš dopis z Greenwiche před třemi dny. Nejsme ani ve smutku. Moc se omlouvám.“

Mladá žena vzhlédla, na řasách se jí chvěly slzy. „To nic, to nic. Záleží na tom, co cítíte v srdci.“

„Víte, že je nemocná? Ale bude vás chtít hned uvítat. Zajdu jenom nahoru a oznámím jí, že jste přijela. Můžu vám něco nabídnout? Pokud ne čaj, tak snad horkou čokoládu? Nebo sklenici vína?“

„Jen sklenku vína a vody,“ pokývla dáma. „A prosím, řekněte vaší paní matce, že ji nechci nijak obtěžovat. Můžeme se setkat až zítra, pokud dnes odpočívá.“

„Zeptám se jí.“ Alys předala dítě služce a vyšla z pokoje, přešla chodbu a vykročila po úzkých schodech nahoru.

Alinor se skláněla nad dopisem, usazená u kulatého stolku, vsazeného v prosklené vížce. Snažila se napsat bratrovi a oznámit mu tu zlou zprávu, jíž sama nedovedla uvěřit. Teplý vánek, který přišel s přílivem, jí zvedl zatoulaný pramen bílých vlasů ze zakaboněné tváře. Byla obklopená nástroji svého řemesla, bylinkářství, svazky bylinek visely a schly na provazech nad hlavou, houpaly se ve větru z okna, malé lahvičky olejíčků a esencí stály srovnány na policích vzadu v pokoji a na zemi pod nimi trůnily velké nádoby s oleji. Nebylo jí ještě ani padesát, nápadně krásnou tvář poznamenala bolest a ztráta, oči měla šedé, o něco tmavší než skromné šaty s bílou zástěrou, převázanou kolem útlého pasu, s bílým límcem u krku.

„To byla ona? Tak brzy?“

„Viděla jsi kočár?“

„Ano, psala jsem Nedovi. Abych mu dala vědět.“

„Mami – je to Robova… je to…“

„Robova vdova?“ zeptala se Alinor bez zaváhání. „Myslela jsem si, že to bude ona, když jsem viděla služku s dítětem. To je Robův chlapec?“

„Ano. Je tak maličký, a tak dlouhá cesta! Mám ji přivést nahoru?“

„Chce tu zůstat? Viděla jsem dobře ty truhly v kočáře?“

„Já nevím, jak dlouho…“

„Pochybuju, že to tady pro ni bude dost dobré.“

„Chůvu a dítě dám k Sarah a jí nabídnu Johnnieho pokoj v podkroví. Měla jsem to udělat dřív, nenapadlo mě, že přijede tak brzy. Najala si kočár z Greenwiche.“

„Rob psal, že je to bohatá vdova. Chudák, musí jí připadat, že ztratila svůj starý život.“

„Stejně jako my,“ poznamenala Alys. „Bez domova, a s dětmi.“

„Jenže my neměly najatý kočár ani služku,“ zdůraznila Alinor. „Kdo byl ten džentlmen? Neviděla jsem víc než vršek jeho klobouku.“

Alys zaváhala, nevěděla, co má říct. „Nikdo,“ zalhala. „Jen nějaký urozený faktor. Prodává podíl na otrocké lodi, co pluje do Guinejského zálivu. Sliboval stonásobnou návratnost, ale to riziko je na nás moc.“

„Nedovi by se to nelíbilo.“ Alinor shlédla na své bídné psaní bratrovi. Usadil se daleko, v Nové Anglii, unikl ze země, která si zvolila porobu pod vládou krále. „Ned by nikdy neobchodoval s otroky.“

„Mami…“ Alys zaváhala, nevěděla, jak jí to říci. „Víš, že není pochyb?“

„O smrti mého syna?“ Alinor pojmenovala ztrátu, které nemohla uvěřit.

„Je tu jeho vdova. Může ti to říct sama.“

„Já vím. Uvěřím, až mi to řekne, určitě ano.“

„Nechceš si lehnout na pohovku, až ji přivedu? Není to na tebe moc?“

Alinor se zvedla, popošla pár kroků k pohovce a usadila se na ni, Alys jí zvedla nohy a zastrčila šaty kolem kotníků.

„Leží se ti pohodlně, mami? Dýchá se ti dobře?“

„Ano, je mi dobře. Přiveď ji.“

Červen 1670, Hadley, Nová Anglie

Ned žil v zemi bez králů, ale ne bez úřadů. Pověřenec městské rady z Hadley hlučně prošel severní bránou z městečka, vyškrábal se na břeh řeky a po druhé straně sestoupil k vratkému dřevěnému molu, zabušil zavěšenou starou podkovou na rezavou železnou tyč a povolal přívozníka. Ned vyšplhal na břeh ze zadního dvorku malého stavení o dvou pokojích, otřel si hlínu z rukou, zastavil se na vršku a shlížel na něj.

„Nemusíte budit mrtvé. Byl jsem na zahradě.“

„Edward Přívozník?“

„Ano, sám to dobře víte. Chcete převézt?“

„Ne. Myslel jsem si, že budete v lese, tak jsem zazvonil, abych vás přivolal.“

Ned mlčky povytáhl obočí, jako by chtěl naznačit, že tak se volá přívoz, ale ne přívozník.

Muž ukázal na papír, který držel v ruce. „Tohle je oficiální. Chtějí vás ve městě.“

„No, já ale nemůžu odejít od Quinnehtukqutu.“ Ukázal na línou řeku, zahalenou letními stíny.

„Cože?“

„Od té řeky. Tak se jmenuje. Vy to nevíte?“

„My jí říkáme Connecticut.“

„To je to samé. Znamená to dlouhá řeka, dlouhá přílivová řeka. Nemůžu opustit přívoz za denního světla, když nemám zástup. To byste měl vědět. Je to váš vlastní městský předpis.“

„To je francouzsky?“ zeptal se muž zvědavě. „To Quin… nebo jak jste to říkal? Nazýváte ji francouzským jménem?“

„Domorodým. Jazykem lidu krajiny vycházejícího slunce.“

„Tak jim neříkáme.“

Ned pokrčil rameny. „Možná ano, možná ne, ale tak se nazývají. Protože jsou první, kdo vidí vycházet slunce. Všechny tyto kraje si tak říkají.“

„Je to Nová Anglie,“ opravil ho muž.

„Vážil jste cestu až sem, abyste mě poučoval o jménech?“

„Ve městě se tvrdí, že mluvíte domorodým jazykem. Představenstvo říká, že máte přijít vyložit nějaký dokument jednomu domorodci.“

Ned si povzdechl. „Umím ten jazyk jen trochu, to by nestačilo.“

„Potřebujeme tlumočníka. Chceme koupit další půdu, nad řekou, dál na sever, tamhle.“ Mávl tam, kde mohutné stromy skláněly zkroucené větve k hladké hladině vody. „Možná byste o tu půdu měl zájem sám. Nechtěl byste pozemky kolem svého přívozního mola?“

„Kolik by jich bylo?“ zeptal se Ned zvědavě.

„Moc ne, asi jen pár set akrů.“

Ned zavrtěl hlavou, otřel si hlínu z dlaní, jako by ze sebe smetal hřích. „Nejsem člověk pro vás. Odešel jsem ze staré země, abych utekl všemu tomu vydělávání peněz a přetahování se. Když se vrátil král, bylo to, jako když řádí krysy ve sladovně. Nechci s tím začínat i tady.“ Obrátil se a chystal se vrátit na zahrádku za domkem.

Muž se na něj díval a nechápal to. „Mluvíte jako rovnostář!“6 Vyšplhal se po malém břehu k Nedovi.

Ten sebou maličko cukl při vzpomínce na staré, dávno zapomenuté bitvy. „Možná ano. Ale radši zůstanu v klidu, na vlastním políčku, než abych hrabal majetek.“

„Ale proč?“ chtěl vědět pověřenec. „Všichni sem přicházejí, aby nadělali majetek. Bůh odměňuje své učedníky. Já si sem přišel zařídit lepší život než ve staré zemi. Stejně jako každý. Tohle je nový svět. Přijíždí sem víc a víc lidí, rodí se jich tu víc a víc. Chceme lepší život! Pro sebe a pro své rodiny. Je to vůle Boha, aby se nám tu dařilo, z Jeho vůle jsme sem přišli a žijeme podle Jeho zákonů.“

„Ano, ale někteří chtěli nový svět, kde nebude lačnost,“ namítl Ned. „A já taky. Možná Bůh chtěl, ať si vybudujeme krajinu bez pánů a kmánů, dělíme se o zahradu jako v ráji.“ Obrátil se a vykročil po křivých schodech zpátky do zahrádky.

„My se dělíme!“ tvrdil muž. „Mezi zbožnými. Vy sám tu máte dílec půdy z dobré vůle našeho kněze.“

„Představenstvo města by mělo požádat někoho z domorodých lidí.“ Ned uvolnil provaz u branky do zahrady a vešel. „Hodně jich mluví dobře anglicky. Někteří jsou křesťané. Co třeba John Sassamon? Ten učitel? Ten, co káže králi Filipovi? Je ve městě, dneska ráno jsem ho převážel. Ten vám bude tlumočit, dělá to i pro radu kolonie. Je vzdělaný, chodil na Harvard! Já bych si s tím neporadil.“

Zajistil za sebou podomácku vyrobenou branku a nařídil psovi sednout. „Dál nechoďte,“ řekl pevně svému nevítanému návštěvníkovi. „Mám tu semenáčky, pošlapete mi je.“

„My nechceme domorodce. Popravdě, nevěříme jim, když jde o smlouvu o koupi půdy. Nechceme za deset let zjistit, že sjednali nájem, ne prodej. Chceme našince.“

„On patří k našincům,“ stál na svém Ned. „Byl vychovaný jako Angličan, ve škole s Angličany. Dneska ráno jsem ho převážel, měl boty a krátké kalhoty a na hlavě klobouk.“

Muž se k němu naklonil nad plot zahrady, jako by se bál, že hluboká řeka nebo její břehy s vysokou trávou poslouchají. „Ne, my nevěříme nikomu z nich,“ zakabonil se. „Není to, jak to bývalo. Oni nejsou jako dřív. Začali být zatrpklí. Nejsou, jako bývali za časů jejich starého krále, tehdy nás vítali a chtěli obchodovat, to ještě byli prostí divoši.“

„Prostí? Vážně to tehdy bylo tak přívětivé?“

„Můj otec tvrdí, že ano,“ odpověděl muž. „Dávali nám půdu, chtěli směňovat zboží. Vítali nás, potřebovali pomoct s nepřáteli – s Mohawky. Všichni vědí, že nás sem pozvali. Tak tady jsme! Tehdy nám dali půdu a teď nám jí musí dát víc. A my za ni zaplatíme poctivou cenu.“

„V čem?“ zeptal se Ned skepticky.

„Cože?“

„V čem zaplatíte tu poctivou cenu?“

„Aha! No, v čem si řeknou. Dostanou wampum, ty korálky. Nebo klobouky, kabáty, co budou chtít.“

Ned zavrtěl hlavou nad směnou akrů půdy za korálky na šňůrce. „Wampum ztratily hodnotu,“ upozornil ho. „A kabáty? Zaplatíte pár kabáty za sto akrů polí, které vyčistili a osadili, a za les, kde lovili? Tohle považujete za poctivý obchod?“ Odchrchlal si a odplivl na zem, jako by se chtěl zbavit pachuti takového podvodu.

„Oni kabáty chtějí,“ namítl muž nevrle.

Ned se odvrátil od branky, aby tu debatu ukončil, svezl se na kolena, chopil se motyčky a pustil se do okopávání žlutých dýní.

„Co vám to tu smrdí?“

„Rybí vnitřnosti,“ odpověděl a pachu si nevšímal. „Dávám je ke každé hromádce.“

„To dělají domorodci!“

„Ano, jeden mě to naučil.“

„A co to máte za nástroj?“

Ned se podíval na starou motyčku, do které byl vetřen tuk a pekla se v ohni, až byla tvrdá a ostrá, stejně dobrá jako kované železo. „Tohle? Co je na tom špatného?“

„Práce domorodců,“ řekl muž pohrdavě.

„Prodali mi to za poctivou cenu a funguje to. Je mi jedno, kdo to vyrobil, jen když to dobře slouží.“

„Používáte domorodé triky a nástroje, brzo budete jako oni.“ Znělo to jako nadávka. „Dejte si pozor, nebo se z vás stane taky divoch a budete se z toho zodpovídat. Víte, co se stalo Edwardovi Ashleymu?“7

„To bylo před čtyřiceti lety,“ poznamenal Ned unaveně.

„Poslali ho zpátky do Anglie, protože žil jako domorodec,“ prohlásil vítězně pověřenec. „Začnete s tímhle, s tou motyčkou, a za chvíli začnete nosit mokasíny a je s vámi konec.“

„Jsem Angličan, rodem i výchovou, a umřu jako Angličan.“ Ned se snažil ovládnout. „Ale nemusíte opovrhovat nikým jiným.“ Posadil se na paty. „Nepřišel jsem sem, abych jako král shlížel na poddané, krvavě si vynucoval svou vůli. Přišel jsem žít v míru se svými sousedy. Se všemi sousedy, s Angličany i s indiány.“

Muž se podíval na východ, proti proudu, kde nízko položené louky na druhé straně řeky přecházely v hluboký hustý les. „I s těmi, co je nevidíte? S těmi, co v noci vyjí jako vlci a celý den vás sledují z bažin?“

„I s těmi,“ odpověděl Ned vyrovnaně. „Se zbožnými a bezbožnými, a s těmi, co vyznávají bohy, které neznám.“ Sklonil se nad svými rostlinami, aby dal najevo, že je rozhovor u konce. Posel se však neměl k odchodu.

„Pošleme pro vás zas, abyste věděl.“ Odvrátil se od Nedovy zahradní branky a zamířil zpátky do města. „Všichni musí sloužit. I když nepřijdete teď, budete muset přijít na výcvik domobrany. Nemůžete být jenom Angličan, co si vysedává u řeky. Musíte prokázat, že jste Angličan. Musíte být Angličan proti našim nepřátelům. Tím pádem poznáme, že jste Angličan. Tak poznáte sám sebe. Budeme jim muset dát lekci!“

„Já bych řekl, že už jsme jim ji dali,“ poznamenal Ned k půdě pod svými koleny. „Že nás není radno zvát, vítat nás ve své zemi.“

Červen 1670, Londýn

Ta italská dáma si musela sundat klobouk a tmavý závoj, černé krajkové rukavičky a umýt si obličej a ruce v malé ložnici v podkroví, než mohla navštívit svou tchyni. Dítě pořád spalo, ale vzala ho do náručí a vešla s ním do pokoje, pozoruhodně krásná, podobná madoně ve smutku. Alinor zaznamenala tmavé šaty přestřižené pod prsy, smetanovou kůži pod černou krajkou, husté tmavé vlnité vlasy pod černým zdobeným čepcem a velké tragické oči. Zajímala se ale hlavně o spící dítě.

„Robův chlapec,“ řekla jen.

„Váš vnuk,“ zašeptala lady da Gnilka a vložila dítě Alinor do náruče. „Že vypadá jako Roberto?“

Alinor si převzala dítě s jistotou porodní báby, která odrodila stovky dětí, ale neobjala ho. Držela si ho na klíně a shlížela do spící tvářičky, kulaté jako měsíček, s červenými rtíky s drobounkým puchýřkem od sání mléka. Nerozplývala se láskou, kupodivu dlouho nic neříkala, jako by zpovídala ty tmavé řasy na hladkých tvářičkách a drobný pršáček. Vzhlédla ke vdově, která si klekla vedle pohovky, bledý obličej měla smrtelně vážný. „Jak je starý?“

„Je mu právě pět měsíců, Bůh mu žehnej, přišel o otce, sotva se narodil.“

„A jaké má oči?“

„Tmavé, tmavě modré, uvidíte sama, až se probudí. Tmavé jako širé moře.“

Italská dáma spíš vycítila, než viděla, jak Alinor nedokázala potlačit zachvění. „Je tolik podobný otci,“ prohlásila hlasitěji. „Každý den to pozoruju víc a víc.“

„Vážně?“ zeptala se Alinor bezvýrazně.

„Jmenuje se Matteo Roberto, ale vy mu samozřejmě budete říkat Matthew. A Robert, po otci. Matthew Robert da Gnilka.“

„Da Gnilka?“

„To je můj titul a moje vyvdané jméno.“

Vdova si všimla, jak se ruka její tchyně sevřela na krásném krajkovém lemu bílých dětských šatečků. „Budu mu říkat Matteo, jako vy,“ řekla Alinor.

„Doufám, že vás to utěší. Sice jste ztratila syna, ale já vám přivezla vnuka, viďte?“

„Nemyslím si…“

„Nemyslíte si…?“ opakovala italská dáma, skoro jako by Alinor pobízela, aby tu myšlenku dokončila. „Co si nemyslíte, nonno? Měla bych vám říkat nejdražší babičko, jste jeho jediná!“

„Nemyslím si, že jedno dítě dokáže nahradit jiné. Ani bych to tak nechtěla.“

„Ach! Ale budete ho sledovat, jak vyrůstá! Anglický chlapec v otcově zemi! Nezmírní ta radost bolest z vaší ztráty? Z naší ztráty?“

Alinor neřekla nic a vdova sama vycítila, že její zpěvavý hlas zní trochu falešně. „Nesmím vás unavovat svým dítětem a svými smutky.“

„Neunavujete mě,“ odpověděla Alinor mírně a vrátila jí Mattea. „A jsem ráda, že jste přijela a přivezla svého syna. Omlouvám se, že jsme na vás nebyly připraveny. Teprve nedávno jsme dostaly vaše dopisy. Ale budete tu mít domov, jak jen dlouho budete chtít. Rob psal, že nemáte žádnou vlastní rodinu?“

„Žádnou,“ potvrdila rychle. „Nemám nikoho. Jsem sirota. Nemám nikoho než vás!“

„Pak byste měla zůstat, jak dlouho jen budete chtít. Je mi jen líto, že vám toho nemůžeme moc nabídnout.“

Vdova si nedovolila rozhlížet se po pokoji, který byl očividně dílnou, salonem a ložnicí dohromady. „Nechci nic víc než být s vámi. Tohle je váš jediný dům? A co nějaký na venkově?“

„Tohle je všechno, co máme.“

„Všechno, oč stojím, je tady,“ vydechla. „Všechno, co chci, je žít s vámi a s mou sestrou, s Alys.“

Alinor přikývla, ale neřekla na to nic.

„Požehnáte mi?“ pobídla ji její snacha. „Budete mi říkat Livie? A můžu vám říkat maminko? Mohla bych vám říkat mia suocera, moje tchyně?“

Alinor zbledla a nesouhlasně stiskla rty. „Ano,“ přisvědčila. „Jistě. Bůh ti žehnej, dcero.“

Dvě mladé ženy pojedly samy v salonu, zatímco služka odnesla tác s jídlem pro Alinor nahoru po úzkých schodech. Chůva se najedla v kuchyni, rozmrzelá tím, že nemají jídelnu pro služebnictvo. Vzala dítě pod paži a svíčku do ruky a vyšla po úzkém dřevěném schodišti do ložnice v prvním patře, naproti velkému přednímu pokoji, který Alinor málokdy opouštěla.

„Vaše matka je nemocná?“ zeptala se Livia Alys. „Roberto mi nikdy neřekl, že je tak moc chorá.“

„Měla nehodu,“ odpověděla Alys.

Livia zavrtěla hlavou. „Ach, to je smutné. Někdy nedávno?“

„Ne, už je to mnoho let.“

„A zotaví se?“

„Za pěkného počasí vychází ven, ale brzy se unaví. Raději odpočívá ve svém pokoji.“

„Ach, jak smutné! Musela to být krásná žena! A teď je tak postižená!“

„Ano,“ reagovala Alys krátce.

„Roberto mi o tom neřekl! Měl mi to povědět!“

„Bylo to –“ Alys se odmlčela. Napadlo ji, že by neměla za bratra sdělovat tajnosti téhle exotické nevěstě, kterou si vybral. „Byl to velký šok pro nás pro všechny. Nikdy o tom nemluvíme. Vůbec o tom nemluvíme.“

Nobildonna o tom chvíli uvažovala. „Příliš hrozná nehoda, aby se o ní mluvilo?“

„Přesně tak.“

„Mlčíte o ní?“

„Ano.“

Krásná mladá žena se znovu zamyslela. „Byla to vaše vina?“ zeptala se nepokrytě. „Proto o té nehodě mlčíte?“

Alysina tvář vypadala ve světle svíce přepadlá. „Ano, přesně tak. Byla to moje vina. A nikdy o tom nemluvím a máma taky ne.“

Žena přikývla, jako by pro ni tajemství byla přirozenou věcí. „Dobře. Já taky nebudu nic říkat. Takže mi povězte o zbytku rodiny. Máte strýce, že? Robova strýce Neda?“

„Ano, ale ten není v Londýně. Nechce tu žít, pod králem. Čas od času nám píše z Nové Anglie, posílá nám věci. Většinou bylinky, vzácné bylinky, ty pak prodáváme lékárníkům…“

„On opustil domov, protože neměl rád nového krále? Ale co mu je po něm?“ Rozesmála se. „Přece se spolu nesetkají?“

„On je moc umíněný,“ pokoušela se to Alys vysvětlit. „Věří v parlament, bojoval v armádě nového typu,8 nenávidí vládu králů. Když zemřel jeho vůdce Oliver Cromwell a přivedli na trůn prince Karla, můj strýc odjel ze země s dalšími, kteří smýšlejí jako on – někteří z nich byli velcí mužové. Nechtěli žít pod vládou krále a on by je byl popravil.“

„Je v tom Novém světě bohatý?“ zajímala se dáma. „Má plantáž? Hodně otroků? Vydělává jmění?“

„Ne, má půlku parcely a právo provozovat přívoz. Žádné otroky. Nikdy by žádného nevlastnil. Odjel jen tak, bez ničeho, musel opustit náš domov v Sussexu.“

„Ale ten dům pořád patří rodině?“

„Ne, přišli jsme o něj. Byli jsme jen nájemci.“

„Já myslela, že to byl velký dům, se sluhy a vlastní kaplí?“ nechápala.

„To bylo opatství, tam žil Rob jako společník lordova syna. Můj strýc Ned měl jen přívozní domek a máma a já s Robem jsme bydleli v malém rybářském domku kousek od něj.“

Livia našpulila krásné rty. „Já myslela, že jste byli větší rodina!“ postěžovala si.

Alys zaťala zuby, bylo jí stydno. „Bohužel ne.“

Ale Livia se vyptávala dál. „No co, máte aspoň děti! Vede se jim dobře? Moc se těším, až je poznám! Kde jsou?“

„Jsou to dvojčata. Můj syn John je v práci, u velkoobchodníka v City. Dcera Sarah dělá v kloboučnické dílně, už je skoro vyučená. Je moc šikovná, po babičce – ne po mně. Přijdou domů v sobotu po práci.“

„Dobré nebe! Vy jste ji pustila z domu? V Benátkách dívkám nedopřáváme takovou volnost.“

Alys pokrčila rameny. „Musí si vydělávat na živobytí, musí mít nějaké řemeslo. Je to rozumné děvče a já jí věřím.“

Liviin smích trhal Alys uši. „Allora! Spíš jde o mladé muže, těm já nevěřím!“

Alys se podařilo usmát, ale neřekla nic.

„Nechystáte pro ni sňatek s nějakým bohatým džentlmenem?“

Alys zavrtěla hlavou. „Ne. Myslíme si, že je pro ni líp, když má vlastní řemeslo. A žádné bohaté džentlmeny neznáme.“

„A co ten váš host? Ten není bohatý?“

„Toho vlastně pořádně neznáme.“ Alys udělala tomu výslechu přítrž. „Jistě jste po cestě unavená? Ale zítra budu moc ráda, když mi povyprávíte o životě s Robem. A… a… jak umřel.“

„Jistě jste od nás dostávaly dopisy?“

„Napsal nám, když nastoupil do místa v Benátkách, a pak se ozval, že se vezmete. Oznámil nám, že se narodil malý Matteo a že jste šťastní. Ale pak už nic, až došel dopis od vás, že se utopil. To psaní jsme dostaly teprve minulý týden. A pak, před třemi dny, nám došel list z Greenwiche, kde píšete, že přijíždíte.“

„Ach, to je mi moc líto! Moc líto! Psala jsem z Benátek hned po té ztrátě a okamžitě jsem to odeslala. Nečekala jsem, že to psaní půjde tak dlouho! A znovu jsem napsala, jakmile jsem připlula. Jak jen jste hodné, že jste mě uvítaly, když vezu tak zlé zprávy!“

Do pokoje vešla služka a sklidila talíře. Nobildonna da Gnilka se rozhlédla, jako by čekala víc než jen jeden tác s ovocem a cukrovím.

„Můžu vám říkat Livie?“ zeptala se jí Alys. „Vy mi můžete říkat sestro Alys, jestli chcete.“

„Roberto mi říkával Lizzie, to mi připadalo směšné. Říkal, že ze mě udělá pravou Angličanku.“

„Mluvíte anglicky moc dobře.“

„No, moje matka byla Angličanka.“

„Vážně? A ten váš titul?“

„Je to rodinný titul,“ řekla. „Dávné jméno. Takže když jsem se vdala, přidala jsem to ke Gnilka. Tak je to správné, ne?“

„Já nevím,“ pokrčila rameny Alys. „My žádný titul nemáme, nemáme takové postavení. Jsme jen malá rodina, která nemá nic než toto skladiště, dva koně a vůz.“

„Ale Roberto mi řekl, že jeho patronem byl sir William Peachey a James Summer byl jeho velký přítel a učitel. Slíbil mi, že až přijedeme sem, budeme mít v Londýně velký dům a z něj bude známý lékař.“

„Rob byl odjakživa ctižádostivý,“ připustila Alys rozpačitě. „Ale žádný velký dům není. Jenom tohle.“ Rozhlédla se po pokojíku a studeném krbu. „Tohle je pro nás úspěch… když si pomyslím, odkud pocházíme…“

„Odkud pocházíte?“ Livia byla zvědavá. „Protože Roberto mi vyprávěl o krajině podobné benátské laguně – napůl země a napůl voda, mění se s každým přílivem, mezi nebem a mořem křičí ptáci.“

„Bylo to tak,“ potvrdila Alys. „Žili jsme na hraně, mezi bídou a přežitím, mezi přáteli a nepřáteli, v přílivovém území mezi vodou a poli. Byli jsme na hraně ve všem. Aspoň že tady máme pevnou půdu pod nohama. A strýc Ned si zařídil nový život na nové půdě, podle svého.“

„A já nechci nic víc,“ Livia sevřela Alysiny ruce, jako by přísahala. „Nic víc než vejít do světa a mít pod nohama pevnou půdu. Nic víc než si zařídit nový život, lepší život. Budeme si říkat sestry a milovat se jako sestry.“

Červen 1670, Londýn

První ráno po Liviině příjezdu ji Alinor pozvala, aby s ní posnídala, a Alys pomohla služce odnést těžké tácy nahoru po točitých schodech. U okna ve věži byl jednoduše prostřen malý kulatý stolek, Alinor usedla zády k řece, s pootevřenými prosklenými dveřmi za sebou, takže jí stužky čepce malinko povlávaly ve vánku. Slyšela křičet racky. Byla doba před odlivem a čluny rychle pluly proti proudu, sluneční světlo zářilo na hladině a strop pokoje byl grošovaný jeho odrazy. „Pověz mi, jak jste žili v Benátkách,“ pobídla Livii. „Kdy jsi poznala mého syna?“

„Seznámili jsme se v Benátkách. Italské rodiny jsou velice přísné, víte? Jako hodně mladá jsem se vdala za mnohem staršího muže, přítele mého dědy. Když conte, můj manžel, onemocněl, musela jsem pozvat doktora. A každý říkal, že ten mladý anglický doktor je pro manželovu nemoc ten nejlepší na světě.“

„Učil se na univerzitě v Padově,“ řekla Alinor s hrdostí.

„Přicházel každý den, byl moc laskavý. Můj manžel býval vždycky…“ Nedořekla a podívala se na svou společnici, jako by věřila, že jí porozumí. „Můj manžel byl… na mě velice tvrdý. Abych se vám rovnou přiznala, byl krutý, a Roberto se choval tuze laskavě. Zamilovala jsem se do něj.“ Podívala se ze starší ženy na mladší. „Snažila jsem se tomu bránit. Věděla jsem, že je to špatné, ale nemohla jsem si pomoci.“

Matka ani dcera si nevyměnily ani ten nejnenápadnější pohled. Alys upírala oči na stůl a její matka sledovala Livii. „Pro ženu je to někdy těžké,“ přisvědčila Alinor tiše. „Miloval vás Rob?“

„Zpočátku ne,“ odpověděla. „Byl vždycky tak opatrný, tak korektní. Tak anglický! Víte, jak to myslím?“ Podívala se do jejich nic neříkajících tváří. „Ne, asi nevíte! Chodíval do našeho domu a nosil,“ – rozkošně se zasmála –, „takové veliké boty! Na chození do bažin, víte? Chodíval na písčiny a na ostrovy, za odlivu, tam, kde nebyly žádné cesty ani pěšiny, chodíval tam a sbíral bylinky a rákosí. Plul ve člunu po laguně a hledal cestu kolem ostrůvků. Znal ji tak dobře jako rybáři, kteří tam žili. Přicházel do našeho starého paláce, kde byly zavřené okenice, tma a chladno, a já z něj cítila slaný vzduch, čerstvý vzduch z kabátu, z vlasů –“ Podívala se z jedné ženy na druhou. „Bylo to, jako by byl svobodný, volný jako ptáci v laguně a ve slaných močálech.“

Alys se podívala na matku, která se nakláněla dopředu a hltala zprávy o synovi. „To připomíná náš starý domov,“ řekla.

„Chodil po zaplavované zemi,“ přisvědčila její matka. „Jako tam u nás. Po stezkách mezi mořem a zemí.“

„To ano!“ souhlasila Livia. „Takže žil v nejbohatším městě na světě, ale každé odpoledne se k němu obrátil zády, vyšel do laguny a procházel se a poslouchal křik ptáků. Měl rád ty naše bílé ptáky, volavky, víte? S oblibou je pozoroval. Měl pobřežní stezky radši než trhy se zlatem a ulice! Byl tak zvláštní! Úplně jiný než všichni ostatní. Chytil sám rybu, představte si to! A nestyděl se za to, že je venkovan, říkal, že se cítí jako doma na vodě a na písčinách a ostrovech. A když můj bývalý manžel stonal víc a víc, Roberto se přestěhoval k nám do domu, aby o něj mohl pečovat. Potom, co umřel, pro mě byl váš syn velkou útěchou.“

Alys si prohlížela housky, nedívala se na matku.

„Ve svém smutku jsem se obrátila k němu, a tehdy jsem se mu přiznala, že ho miluju,“ zašeptala Livia. „Neměla jsem to říkat, já vím. Ale byla jsem tak osamělá a tak jsem se bála v tom velkém paláci na kanále. Byl tam takový chlad a ticho, a když rodina přijela na pohřeb, pochopila jsem, že mě odtamtud vystěhují a přijde tam žít dědic. Věděla jsem, že mě nesnášejí. Můj první manžel se se mnou oženil, protože jsem byla mladá a krásná.“ Maličko se zasmála. „Jako mladá jsem byla moc hezká.“

Ani jedna z posluchaček ji neujistila, že je krásná pořád, takže pokračovala: „Měla jsem jenom jediného přítele na celém světě.“ Podívala se prosebně na Alinor a natáhla se po její ruce. „Vašeho syna, Roberta.“

Alys viděla, jak matka ruku odtáhla, a podivila se její podrážděnosti. „Jsi unavená, máti?“ zeptala se jí tiše.

„Ne, ne,“ odpověděla Alinor a sepnula si ruce v klíně, z Liviina dosahu. „Musíš mi odpustit,“ řekla své snaše. „Jsem nemocná. A Alys má o mě strach. Mluv dál. Takže Rob věděl, že ho miluješ?“

„Zpočátku ne,“ řekla Livia s žalostným pousmáním. „Tak to vůbec nemělo být. Vím, že v Anglii je to džentlmen, ten se má vyslovit první? Je to tak?“

Ani jedna z žen jí neodpověděla.

„Doopravdy si myslím, že mu mě bylo jenom líto. Má – měl – tak měkké srdce, že?“

„Ano,“ ozvala se Alys, když matka mlčela. „Ano, to měl.“

„Pak jsem musela opustit Benátky a vrátit se do rodného domu v kopcích u Florencie, myslela jsem si, že už ho nikdy neuvidím. Ale on za mnou přijel.“ Položila si ruku na srdce. „Přijel do domu mé rodiny a řekl mému bratranci, signorovi, hlavě rodiny, tuze velké rodiny, že mě miluje. Byla to nejšťastnější chvíle v mém životě. Nejšťastnější ze všech.“

„Napsal nám, že se s tebou seznámil a že tě obdivuje,“ potvrdila Alys.

„Ano, to ano,“ přidala se Alinor. „A pak napsal, že se bude ženit, a my mu poslaly krajku na lem šatů pro tebe. Dostala jsi ji?“

„Ó ano, byla moc krásná! Napsala jsem vám poděkování. Dostaly jste ten dopis?“

Alys zavrtěla hlavou.

„To je mi moc líto! Nerada bych, abyste si myslely, že jsem nevděčná, a byla jsem moc ráda, že nám přejete štěstí. Napsala jsem vám dlouhý dopis. Poslala jsem ho po jednom kupci. Ale kdo ví, co se děje s těmi loděmi! Taková dlouhá cesta a tak nebezpečná moře!“

„Ano,“ potvrdila Alinor. „My jsme odjakživa žili blízko nebezpečných vod.“

„Takže jsme se v tichosti v Benátkách vzali a čelili rodině mého prvního manžela.“

„Proti čemu?“ chtěla vědět Alys.

„Ach, jak ti žárlili! A říkali všechno možné proti mně. Pak jsem zjistila, že nosím dítě, a byli jsme moc šťastní. Když se Matteo narodil, věděli jsme, že jsme našli pravé štěstí. A pak – ach, ale zbytek už víte –“

„Ne, já to nevím,“ přerušila ji Alinor. „Nic jsi mi neřekla!“

„Napsala jsi jenom, že se utopil,“ připomněla jí Alys.

Vdova se rozechvěle nadechla, očividně pro ni bylo těžké to vypovědět. „Roberta za bouřlivé noci zavolali na jeden ostrov. Šla jsem s ním, často jsem s ním chodila. Byl hrozný vítr a naše loď se převrátila. Mě vytáhli z vody za svítání, byl to zázrak, že jsem přežila.“ Odvrátila tvář od jasu okna a skryla ji v malém, černě lemovaném kapesníčku. „Litovala jsem, že jsem přežila,“ zašeptala. „Když mi řekli, že je mrtvý… Pověděla jsem jim, aby mě hodili zpátky do vody.“

Alys se podívala na matku, myslela, že promluví se svým obvyklým soucitem, ale ta neřekla nic, jen se dívala maličko přimhouřenýma šedýma očima, čekala, co uslyší dál.

„To je hrozné,“ špitla Alys.

Livia přikývla, osušila si oči a podařilo se jí rozechvěle usmát. „Napsala jsem vám o jeho smrti – jistě to nedávalo žádný smysl, byla jsem tak zlomená žalem! Věděla jsem, že musím jet za vámi, věděla jsem, že by to Roberto tak chtěl. A tak, i když jsem byla na světě úplně sama, jsem sbalila náš malý domek, všechny naše úspory utratila za cestu lodí, a jsme tady. Napsala jsem vám, jakmile jsme přistáli, pak jsem si najala kočár a přijela. Přivezla jsem svého anglického chlapce do jeho domova.“

Rozhostilo se mlčení.

„A my jsme rádi, že jsi přijela,“ pronesla Alys trochu moc nahlas do tichého pokoje. „Že ano? Že, máti?“

„Ano,“ řekla Alinor. „Našlo se tělo?“

Ta otázka byla tak chladná a úsečná, že na ni obě ženy zůstaly hledět.

„Tělo?“ opakovala Livia.

„Ano, Robovo utopené tělo. Našli ho? Vytáhli ho z vody, pohřbili ho podle správného obřadu? Podle jeho víry?“

„Mami!“ ozvala se Alys.

„Ne,“ odpověděla Livia a do očí jí znovu vstoupily slzy. „Nenašli. Je tam moc hluboko a jsou tam spodní proudy. Nečekali, že to – že ho – najdou, potom co… zmizel pod hladinou.“

„Pod hladinou,“ opakovala Alinor pomalu. „Říkáš, že se můj syn ztratil pod mořem?“

Alys natáhla ruku, jako by ji chtěla zarazit, ale nikdo si ji nevšímal.

„Na tom místě, kde se to stalo, jsme vykonali vzpomínkový obřad,“ řekla Livia tichým zpěvavým hlasem. „Když se moře uklidnilo, vyplula jsem na malé veslici, bylo to v půli cesty mezi Benátkami a ostrovem Torcello. Hodila jsem za vás do vody květiny, bílé lilie do tmavých vln.“

„Ach, ano,“ řekla Alinor netečně. Obrátila hlavu a zahleděla se na nábřeží. „Je tu zase ten faktor,“ oznámila.

Livia se naklonila k oknu a zahlédla u dveří Jamese Averyho. „Ne, to není žádný faktor,“ namítla. „To je sir James Avery, Robertův učitel a přítel. Včera jsem se s ním seznámila.“

V pokoji všechno ztuhlo. Nikdo nepromluvil. Alys slyšela, jak se služka pomalu vleče do schodů, a pak zaskřípání, jak otevřela dveře. „Mám odnést nádobí?“ zeptala se do omráčeného ticha.

„Ano, ano,“ řekla Livia, když nikdo jiný neodpověděl. Podívala se z Alinořina popelavého obličeje na Alysin ztuhlý úšklebek. „Řekla jsem něco špatně? Copak se děje?“

„Je tu James Avery? To byl ten návštěvník, James Avery?“ zeptala se Alinor.

„Ano,“ potvrdila Alys stísněně. „Ani jsem nevěděla, jestli znáš jeho pravé jméno?“

„Ano. Mělo to být moje jméno. Jistěže ho znám.“

„Je to sir James. Ukázalo se, že má titul. Ty sis myslela, že ti bude patřit?“

„Ano. Přišel sem za mnou?“

Alys mlčky přikývla.

Matka a dcera se na sebe dívaly, jako by neviděly služku, která rámusila kolem stolu, ani Liviinu dychtivou tvář.

„Alys, kdy jsi mi to chtěla říct?“

„Nikdy.“

Služka vzala těžce naložený tác a vyšla z pokoje, dveře nechala otevřené. Slyšely, jak pomalu sestupuje ze schodů, a pak zaklepání rukojeti biče na přední dveře. Zaznamenaly, jak si vzdychla, a rachot nádobí, když položila tác na stůl v síni. Poslouchaly, jak otevřela dveře, řekla netrpělivě: „Pojďte dál! Pojďte dál!“ a poslala ho do prázdného salonu, pak se zase chopila tácu a šla chodbou do kuchyně křiknout od zadních dveří na vozku, aby se ujal džentlmenova koně.

„Už tady byl?“

„Teprve včera. Přísahám, že dřív ne.“

„Nebo psal?“

Alysino mlčení bylo přiznáním samo o sobě.

„Napsal mi? Psával mi?“

Dcera neřekla nic.

„Myslela sis, že ho udržíš ode mě dál pro mé vlastní dobro?“ zeptala se Alinor laskavě.

„Ne.“ Alys se uchýlila k upřímnosti, slova se z ní valila spolu s náhlými slzami. „To kvůli sobě. Nesnesla jsem ty dopisy, nemohla jsem se jich ani dotknout. Kdybych ho byla včera poznala, nikdy bych ho nepustila dál, zabouchla bych mu dveře před nosem. Aspoň jsem mu řekla, aby se nevracel. Ne kvůli tobě, protože nevím, co si myslíš – teď, po celé té době. Bylo to kvůli mně. Protože já mu nikdy neodpustím.“

„Po celé té době? Jak říkáš? Po celé té době?“

„Ještě víc. Po každém roce, co jsi nemocná.“

„Ale on byl na Roberta hodný!“ přerušila je Livia. „A je to takový okouzlující člověk. Já tomu nerozumím! Ty se zlobíš, sestro Alys? Jsi nešťastná? A vy… mia suocera?“

Obě ji ignorovaly.

„On mi psal?“ zeptala se Alinor chabě.

„Ten první dopis jsem hodila do ohně, a když se vosk spálil, propadla mříží do popela zlatá mince. Nevěděla jsem ani, co to je, jen že je to zlato. Byla to francouzská pistole. Nechala jsem si ji. Zaplatily se jí tvoje léky, bez toho bychom si nemohly doktora dovolit. Příští rok poslal další. To už jsem pečeť zvedla, vzala minci a dopis spálila. Nechtěla jsem vědět, co píše. Nechtěla jsem vidět jeho písmo. Nechtěla jsem ho už nikdy vidět.“

„Ale Roberto říkal, že byl tak hodný…,“ poznamenala Livia. „A je to takový džentlmen! Jeho oblečení…“

„K nám hodný nebyl,“ řekla Alys hořce. „Tehdy nebyl džentlmen.“

Její slova vytáhla Alinor na nohy, opřela se o snídaňový stůl. Alys hned přiskočila na pomoc.

„Ne, dokážu to sama. Jdu jenom ke křeslu.“ Udělala tři kroky, opřela se o stůl a pak o opěradlo křesla, a když usedla, byla celá bez dechu, tvář bledou.

„Můžu mu říct, že má jít pryč?“ zeptala se jí Alys. „Mami? Prosím, mám mu říct, ať odejde?“

„Odejde?“

„A vrátí se zas za jednadvacet let?“

Alinor zavrtěla hlavou, zamávala si rukou před tváří jako vějířem. „Teď se s ním nemůžu setkat.“

„Ale proč ne?“ Livii zářila ve tváři zvědavost. „Když už za vámi přišel podruhé? A když předtím posílal peníze?“

„Nemusíš se s ním setkat nikdy,“ řekla Alys prudce.

„Požádej ho, aby přišel zítra,“ vypravila ze sebe Alinor. „Zítra ho přijmu, odpoledne.“

„Já už ho tady nechci.“

Alinor přikývla. „Já vím, má milá, já vím. Jenom jednou.“

Livia si měřila obě ženy pronikavýma tmavýma očima. „Ale proč?“

„V sobotu odpoledne nesmí přijít, v neděli taky ne,“ upřesnila Alys.

Alinor se rozechvěle nadechla. „Ach? On má zájem o děti? Nepřišel za mnou, ale za nimi?“

„Já nevím, co chce,“ řekla Alys umíněně. „Ale nedostane to.“

Matka se na ni podívala dlouhým pevným pohledem. „Myslím, že to víš,“ pronesla velice tiše. „Myslím, že ti to řekl.“

„Nenávidím ho.“

„Já vím.“ Nadechla se a zavřela oči, opřela si hlavu o vysoká záda křesla. „Nejlepší bude říct mu, aby přišel dnes odpoledne. Zítra ne, aby neviděl děti.“

„Mám mu to vyřídit?“ nabídla se Livia ochotně. „Mám zajít dolů a říct mu, aby přišel dnes odpoledne?“

Alys přikývla a mladá žena vyběhla z pokoje. Slyšely, jak její vysoké střevíce klapají po schodech k salonu, pak se za ní zavřely dveře. Ve sluncem zalité ložnici Alinor mlčky vztáhla ruku k dceři a Alys ji sevřela.

James Avery vyhlížel z okna na rušné nábřeží, odkud zněl neustávající otravný skřípot kladek a hřmot koulení sudů.

„Sire Jamesi.“ Livia vešla a vysekla mu hluboké pukrle.

Obrátil se a uklonil se. „Nobildonno.“

„Madam Hnilka vás přijme dneska odpoledne,“ řekla bez úvodu. „Nyní je moc brzy. Není jí dobře, pochopte. A samozřejmě, staří lidé se neradi setkávají s přáteli takhle zrána.“

Zaváhal, jako by nechápal její slova.

Věnovala mu uličnický úsměv. „Nesmíte nás dámy překvapit tak brzy!“ řekla. „Čím jsme starší, tím víc se sebou máme ráno práce!“

James se začervenal a zatvářil se rozpačitě. „Nenapadlo mě… vrátím se tedy odpoledne.“ Vzal si ze stolu klobouk a bičík. „Bude se to hodit ve tři hodiny?“

„Co kdybyste řekl ve čtyři, pak byste se mohl zdržet na večeři,“ nabídla mu.

„Ona mě zve na večeři?“ Ohromilo ho to.

Její dychtivý úsměv mu prozradil vše. „Ne! Zvu vás já, ale doufám, že budou souhlasit.“

„Jste ke mně laskavá, nobildonno,“ řekl a pečlivě zatajil zklamání. „Ale myslím, že raději počkám na pozvání od paní Stoneyové.“

„Od sestry Alys? Ta vás tu nikdy vítat nebude! Proč vás tolik nesnáší?“

„Já sám jsem to nevěděl!“

Nevázaně se zasmála a pak si přitiskla ruku na růžové rty a drobné bílé zoubky. „Ach, tento dům! Tady se nikdy nikdo nesměje!“

„Ne?“

„Ne, jsou tu velmi vážní. Roberto byl takový šťastný mladík. Myslela jsem si, že tu budou všichni veselí.“

Chtěl něco říci a pak se zarazil, jako by se to nehodilo. „Všechno se to stalo už dávno.“

„Když se narodila dvojčata?“

„Jsou tu dvojčata?“

Vykulila tmavé oči. „Vy jste to nevěděl? Ale já myslela, že jste se na ně přišel podívat?“

„Nevěděl jsem, že jsou dvojčata,“ volil pečlivě slova. „Musím mluvit s paní Hnilkou. Možná bych mohl… pomoci tomu chlapci. Byl jsem požehnán štěstím a rád bych pomohl, kdyby to šlo.“

„Vy nemáte žádnou vlastní rodinu?“

„S manželkou jsme neměli děti. Bylo to pro nás moc smutné.“

„To je samozřejmé. Je to smutné pro každého. Zvlášť když je ve hře majetek.“

Usmál se její upřímnosti. „Vy jste vážně Benátčanka. Ano, je to velká škoda, zvlášť když je ve hře majetek.“

„Nejsem Benátčanka,“ opravila ho. „Dům mé rodiny stojí v kopcích u Florencie. Jsme velice stará rodina, šlechtická rodina. Proto znám význam syna a dědice. A teď jsem anglická dáma. S anglickým synkem. Byl byste udělal svým dědicem Roberta, kdyby žil?“

Viděla, jak přešlápl, zatvářil se rozpačitě. „Mám o toho chlapce zvláštní zájem… o ta dvojčata.“

„Ale Roberto je jejich strýc? Takže moje dítě je jistě jejich bratranec?“

„Ano, samozřejmě.“

„Pak musíte milovat i mého syna,“ usmála se. „Dovolte, abych vám ho ukázala.“

„Snad bych měl teď odejít a vrátit se až odpoledne?“ navrhl, ale ona už otevřela dveře salonu a zavolala ven, než stačil něco namítnout, a z kuchyně přispěchala chůva s dítětem v náručí.

Livia si ho rychle převzala a obrátila se k Jamesovi, tvář tiskla k malé tmavé hlavičce. Dítě bylo vzhůru, ukázala ho Jamesovi a chlapec si mužskou tvář prohlížel užaslým tmavomodrým pohledem.

„Není krásný?“ chtěla vědět, strčila ho Jamesovi do náruče a přitom z něj nespustila ruce, takže ho drželi společně.

„Ano, je,“ řekl James po pravdě, zasažen něhou při pomyšlení na toto dítě, další dítě, které bude vyrůstat bez otce v ubohém domku.

„Podívejme se, jak se mu líbíte,“ poznamenala a odstoupila, takže James držel dítě sám, cítila, jak kolem něj úzkostně svírá ruce.

„Nemám s dětmi žádné zkušenosti.“ Pokusil se jí nemluvně vrátit. „Nevím, jak se o ně starat. Nevím, co… mají rády.“

Zasmála se tomu, ale přebrala si dítě a přidržela si ho na rameni, obrátila se bokem, aby James viděl dokonalý dětský obličejíček na pozadí matčiných lesklých tmavých vlasů a její profil, ostrý jako v medailónku. „To byste se brzy naučil,“ ujistila ho. „Byl byste skvělý otec. Já to vím. Každý muž by měl vychovat syna. Je to jeho odkaz. Jak jinak by zanechal svou stopu ve světě?“

Dveře za ní se otevřely a stála v nich Alys. Mlčky se dívala ze švagrové na Jamese a zase zpátky. James se rozpačitě začervenal.

„Má matka vás přijme odpoledne,“ oznámila paní domu mrazivě Jamesovi. „Teď ne. Lady da Gnilka vám řekla, abyste odešel.“

„To ano,“ přisvědčila dáma a podívala se na něj velkýma tmavýma očima. „Odpusťte, nechala jsem se unést.“

James se uklonil. „Kdy přesně mám přijít?“ zeptal se a vzal si klobouk a bičík.

„Ve čtyři?“ navrhla Livia zvesela. „A zůstat na večeři?“

„Ve tři,“ rozhodla Alys. „Na hodinu.“

Červen 1670, Hadley, Nová Anglie

Ned připlul s pramicí na severní stranu řeky a nechal ji zakotvenou na místě, kde mělká oblázková pláž tvořila suché místo pro nástup pasažérů, i když byla řeka rozvodněná. Vzal si koš a vyšel po úzké stezce k vesnici Norwottucků. V patách mu šel jeho pes Red, pojmenovaný na památku svého předchůdce z Anglie.

Zastavil se, když mu do cíle zbývalo ještě půl míle, rozpačitě přiložil ruce k ústům, napodobil volání místní sovy a čekal, dokud neuslyšel odezvu. To bylo jeho povolení ke vstupu do vesnice. Pokračoval po stezce a uviděl stařenu, kráčela mu zlehka vstříc. Muselo jí být přes šedesát, ale vlasy, na jedné straně dlouhé, měla pořád černé a krok jistý. Jen hluboké vrásky ve tváři a na krku svědčily o tom, že patří ke staršinům vesnice, osoba s moudrostí a zkušenostmi.

„Tichá veverko,“ pozdravil ji pokývnutím. „Přítelkyně.“

„Nippe Sannup,“ odvětila přívětivě svým jazykem. „Netop.“

Ned se snažil odpovědět domorodou řečí. „Netop, Tichá veverko. Chci svíčkové dřevo, chci sassafras,“9 řekl. „Smím já hledat?“

Musela zatajit úsměv nad tím dospělým mužským, který mluví jako dítě. „Vezmi si z lesa, co chceš,“ dovolila mu velkomyslně. „A musím ti něco ukázat. Nevím, jestli vy kabátníci znáte tohle?“

Rozepnula si vak u boku a vytáhla kus kamene. Ned jí ho vzal z rukou, obracel ho a prohlížel, viděl, že valoun byl rozštípnut na dva kusy a obě půlky jsou duté. Uvnitř zářily drobné jeskyňky fialových a modrých krystalů.

Zvedl zrak od kamenů do tváře Tiché veverky.

„Co to?“ zeptal se.

„Bleskovec,“ řekla mu. „Chrání před bleskem.“ Když se nechápavě zamračil, zvedla ruce k nebi, zhluboka zaduněla a pak vydala svištivý zvuk. Máchla rukama dolů klikatým gestem. „Blesk.“ Zvedla kámen nad hlavu a usmála se. „Bezpečí. Je to bleskovec, chrání před bouřemi.“

Ned přikývl. „Blesk! Bezpečí – rozumím.“

Hned ho napadlo, že tuhle věc by mohla sestra v Londýně prodat obchodníkům, jejichž vysoké domy s dřevěnými střechami byly ohrožené blesky, lidem, kteří se děsili ohně a přísahali, že jejich město už nikdy nesmí znovu shořet. Mohla by to prodat novým stavitelům v Londýně, kteří budovali kostelní věže s měděnými korouhvičkami a zvonice s bronzovými zvony. „Máte víc?“ zeptal se. „Hodně? Hodně?“

Zasmála se, ukázala zuby obroušené žvýkáním tvrdé zeleniny a otrub. „Kabátníci! Vy vždycky chcete víc. Ukážeme vám jednu věc, a chcete jich sto.“

Kajícně roztáhl ruce. „Ale já to můžu prodat,“ přiznal anglicky, a pak to znovu zkusil jejím jazykem: „Obchod. Dobrý obchod. Chceš wampum?“

Zavrtěla hlavou. „Ne wampum, ne mezi tebou a mnou, ne mezi přáteli.“ Uchopila ho za ruku, snažila se mu to vysvětlit. „Wampum je posvátná věc, Nippe Sannup. Wampum je svatá věc. Ty ho můžeš dát jako dar, někomu, koho miluješ, abys mu ukázal, že si ho vážíš. Není to mince. Nikdy jsme neměli dovolit tvým lidem, aby to používali jako platidlo. Není to na prodej. Ukazuje to lásku a úctu. Úcta není na prodej.“

Ned chápal asi tak jedno slovo z deseti, ale věděl, že se jí nějak dotkl. „Promiň,“ omlouval se. „Promiň. Velká noha –“ Naznačil, že podupal její city. „Promiň. Velká noha.“

„Co to teď sakra děláš?“ zeptala se ho, jak tak dusal po pasece a snažil se naznačit svou nemotornost. „Vy kabátníci jste hotoví blázni.“

Ned se k ní vrátil. „Promiň. Máš víc? Toho? Dobrá cena?“ Sklopil hlavu. „Ne wampum – já ne wampum. My přátelé.“

Naklonila hlavu na stranu, jako by počítala. „Seženu víc,“ řekla. „Ale dáš mi za to díly z muškety a malé železné kolíky.“

Ned porozuměl anglickému slovu „mušketa“. „Ne zbraně,“ namítl. „Ne zbraně. Ne nabijáky. Ne pro tvůj lid. Moc špatné!“

„Ne zbraně,“ souhlasila mile. „Ale kohout, pérko, ocílka.“ Znala anglická slova pro součásti muškety a ukázala mu prsty, že myslí drobné součástky.

„Proč?“ zeptal se Ned stísněně. „Proč ty chceš? Proč chceš kousky zbraně?“

Usmála se do jeho upřímně znepokojené tváře. „Na lovení, na co jiného,“ zalhala. „Na lovení vysoké, Nippe Sannup. Na co jiného?“

Dostal se do úzkých. Chyběla mu slova, aby se jí zeptal, proč chce součásti k opravě mušket, zda se její lidé ozbrojují, zda na přepad nějakého jiného kmene, což by narušilo rovnováhu celé oblasti, bezpečí anglických osad i mírové dohody mezi domorodci. „Ale všechno dobré?“ zeptal se a před jejím upřeným pohledem si připadal jako hlupák. „Všechno dobří přátelé? Netop, ano? Ty ráda kabátníky?“ Nedokázal zatajit prosebný tón. „Přítel s námi? S námi Angličany? Přítel se mnou?“

Červen 1670, Londýn

Přední dveře za Jamesem zapadly, obě mladé ženy stály mlčky a poslouchaly klapot kopyt na dlažbě, jak odjížděl po nábřeží.

„A kam jede? Sir James? Má ve městě dům?“ zeptala se Livia.

„Nemám tušení.“

„Ty se ho neptáš? Nevíš, jestli zůstává v nějakém hostinci, nebo je tak bohatý, že má v Londýně vlastní dům?“

„Ne.“

„Já bych se ho zeptala,“ prohlásila.

„Byla bych radši, kdybys to nedělala,“ namítla Alys a rozpaky zesílily její sussexský přízvuk. „Není to rodinný přítel, nikdy nebyl. Nemusíš být víc než…“

„Zdvořilá?“ doplnila Livia se zábleskem v oku. „Zdvořilá a chladná? Jako ty?“

„Ano.“

„Jistě, vždycky budu ke tvým hostům zdvořilá.“

V malém dusném pokojíku se rozhostilo ticho.

„A co budeš dělat teď?“ zeptala se Livia. „Po zbytek dne? Chodíš se třeba dívat na lodě? Navštěvovat přátele?“

„Ne!“ prohlásila Alys. „Mám práci. Pobřežní lodě mi přivážejí zboží a já je ukládám ve skladišti. Rozděluju je na menší várky a rozesílám na londýnské trhy a do krámků a hospod. Objednám zpáteční náklad, balím zboží a odesílám ho. Obchodujeme po celém pobřeží, s Kentem a Sussexem a Hampshirem.“

„Žádný společenský život?“ nechápala Livia.

„Jsme přístaviště,“ vysvětlila Alys. „Podnikáme v pobřežním obchodě. Na společenský život není čas.“

„Ale proč jenom malé lodě?“

„Někdy tu máme i větší. Ale ty většinou musí plout do legálních přístavišť a platit daně. Sem můžou jenom nezdaněné dodávky. Někdy, když se moc dlouho čeká na daňové úředníky, připlují velké lodě proclít zboží a vyložit ho sem. Říká se nám trpěná přístaviště – smíme obsluhovat, co nestihnou ta legální. Někdy ráno chodím do hospod za kapitány a majiteli lodí a snažím se s nimi udělat obchod.“

„Jsou to vhodná místa? Pro ženy? Mohla bych jít s tebou?“

Alys se při té představě zasmála. „Ne. Nelíbilo by se ti to. Kšeftuje se tam.“

Mladší žena vykulila tmavé oči a přitiskla rty k hlavičce svého dítěte. „Jsi pracující žena – jak si říkáš? Skladnice?“

„Jsem správkyně přístavu.“

„Děláš všechno?“

Alys se začervenala. „Tak tady žijeme.“

„Roberto mi řekl, že vyrostl na venkově, na straně močálů, které se táhly do moře, nikdy se nevědělo, kde jsou suché stezky, a jenom místní si našli cestu vodami.“

„To bylo před víc než dvaceti lety,“ řekla Alys neochotně. „Rob ti vyprávěl o svém domově z dětství. Ale po té nehodě jsme musely Foulmire opustit a přijet sem. Nejdřív jsme pracovaly u ženy, která tohle přístaviště vlastnila, rozvážely jsme jí dodávky s naším vozem a koňmi, a pak se nám ho povedlo vykoupit. Máma dělala porodní bábu pro sousedy a míchala bylinkové čaje a nápoje. Pořád ještě obchoduje s apatykáři a strýc Ned nám posílá zboží z Nové Anglie, zvlášť bylinky.“

„Nemáte skladiště v City? Nevlastníte loď?“

„Tohle je všechno, co máme,“ potvrdila Alys.

„Ale proč místo tebe nedělá tuhle práci tvůj manžel? Kde je pan Stoney?“

Alys se temně začervenala. „Copak ti to Rob neřekl? Nemám manžela. Musela jsem dvojčata porodit a vychovat sama.“

„Ach, to je mi líto. Ne, to mi neřekl. Začínám si myslet, že ke mně nebyl upřímný. Z jeho řečí se mi zdálo, že jste mnohem vlivnější rodina, spřízněná s rodinou Peacheyů. Prý byl vychováván spolu s lordovým synem, přítelem rodiny.“

Alys znovu zavrtěla hlavou, stáhla ústa do přísné čárky. „Ne,“ zabručela. „Žádná rodina už není. Rob byl společník syna sira Williama Peacheyho, ale jenom jedno léto. Walter Peachey zemřel už před lety, jeho otec taky. Sir James Avery byl jejich učitel. Nejsme spříznění s žádnými lordy a se sirem Jamesem se nepřátelíme. A nikdy nebudeme.“ Zaváhala, tvář rudou. „Možná ti to Rob nechtěl přiznat. Možná se za nás styděl.“

„Ale sir James přijde dneska odpoledne za tvojí matkou?“ naléhala Livia. „Musí tu být přece nějaký přátelský vztah, musí se znát?“

„Ne,“ zamítla to Alys rozhodně. „Přijde jenom jednou a nic se tím nezmění.“

Když Alys zašla do své účetní místnosti v rohu skladiště a Alinor odpočívala nahoře, nechala Livia dítě s chůvou, vzala si klobouk a vyšla na nábřeží, kde rychle nastupoval příliv, pleskal do kamenných stěn a odnášel odpadky po proudu. Nádeníci jí s přehnanou úctou ustupovali z cesty, lelkující námořníci před ní zvedali čepice a hvízdali, jakmile přešla. Nevšímala si jich, procházela mezi nimi, jako by neslyšela pokřikované návrhy a pískot. Neohlédla se, nezrudla v rozpacích. Zastavila se jen jednou, když jí zastoupil cestu vysoký rozložitý muž a chytil ji za ruce.

„Dejte mi políbení,“ zašklebil se, sehnul se k ní a ovanul ji horkým pivním dechem. K jeho překvapení se nestáhla, naopak ho pevně sevřela a přitáhla si ho blíž, načež ho tvrdě nakopla špičatým střevícem těsně pod koleno. Překvapeně vyjekl a uskočil.

„Vaffanculo!“ vyštěkla na něj. „Jestli se mě ještě prstem dotkneš, budeš litovat.“

Sklonil se a mnul si koleno. „Mordyjé, slečinko… já jenom…“

Obrátila se a odkráčela, než to stačil doříct.

„Jauvajs!“ ozvalo se od jeho kumpánů. „Neměl jsi štěstí, Jonasi?“

Narovnal se a udělal obscénní gesto, ale nechal Livii jít dál po proudu řeky. Zahnula z nábřeží na blátivou cestu plnou výmolů, která se táhla za skladišti. Znovu zahnula na silnici vedoucí na jih, lemovanou malými domky se zeleninovými zahrádkami. Za nimi se rozkládala zelená pole a ještě dál pozvolné zelené kopce s tmavšími živými ploty, završené porosty lesů. Livia si zaclonila oči a zadívala se k obzoru: nic.

Nic.

Livia, která žila většinu života mezi lidnatými náměstíčky a rušnými trhy v Benátkách, neviděla nic než prázdnotu, rozlehlou zeleň, pár kravek, malého pasáčka ve stínu jasanu a v dávce kouř z komína osamělého statku. Nic.

„Dio!“ vyhrkla zděšeně. „To je ale místo!“

Nespokojeně zamlaskala nad tím chybějícím děním, nad nedostatkem obchodů, rozptýlení. Podrážděně si povzdechla nad tichem, rušeným jen křikem racků nad řekou a snaživým zpěvem skřivana vysoko na nebi. Nebylo tu nic, co by ji potěšilo, obrátila se tedy k polím zády a vykročila stejnou cestou zpátky. Ptáci jí po cestě zpívali v živých plotech, ale ona je neslyšela.

„Kde je?“ zeptala se Alinor služky, která jí přinesla horký vývar.

„Na procházce.“

„Kam se šla procházet?“ zeptala se Alys a vešla, pořád ještě v soukenné zástěře, se skvrnou od inkoustu na palci.

„Nevím. Ani jsem nevěděla, že šla ven,“ řekla Alinor netečně. „Možná se šla projít do Horsleydownu.“

„Proč tu nechala chůvu? Neměla by vzít dítě na čerstvý vzduch?“

„Já nevím,“ řekla Alys znovu. „Mami, dneska odpoledne…“

„Ano?“

„Vážně se s ním chceš vidět? Nemusíš ho přece vůbec přijmout. Prostě mu řeknu…“

„Proč přijde?“

„Nevím.“

„Kvůli svému dítěti?“

„On nemá dítě,“ prohlásila Alys umíněně. „Ode mě se nikdy nic nedozví.“

„Ani ode mě ne,“ slíbila Alinor, a když se na ni dcera podívala, usmála se se svou starou sebejistotou. „Vážně ne.“

„On tehdy věděl, že nosíš dítě?“

Alinor odvrátila hlavu.

„Mami, řekla jsi mu to?“

„Věděl, že nosím jeho dítě, ale nepožádal o mě, neměl o dítě zájem.“

„Možná o tebe požádá teď,“ varovala ji Alys a překvapil ji matčin zářivý úsměv, když zvedla hlavu.

„Tak to přijde trochu pozdě,“ řekla.

Livia se vrátila z procházky, právě když sir James vystupoval z malé pramice u horsleydownských schodů. Zaplatil za loďku, vyšel po umaštěných schodech a ona už na něj čekala nahoře. Usmála se, jako by ji to setkání překvapilo, a podala mu ruku. Sklonil se a políbil jí ji.

„Byla jste venku?“ zeptal se a rozhlédl se po přístavišti a po lelkujících mužích, kteří na ně nepokrytě civěli.

„Musím chodit na procházky, pro zdraví,“ řekla. „Za těmito domy a skladišti jsou krásná pole, tak zelená! Rob mi vždycky vyprávěl, že Anglie je zelená po celý rok.“

„Neměla byste chodit sama,“ varoval ji.

„A kdo by šel se mnou?“ usmála se. „Moje švagrová celý den pracuje, nemá na mě čas! A tchyně je křehká.“

„Vaše služka,“ navrhl. „Nebo jejich.“

Maličko se uchichtla. „Viděl jste jejich služku?“

Mlčela, dokud ho nenapadlo, že mají společnou cestu.

„Půjdeme dovnitř?“ zeptal se.

„Jistě!“ odpověděla. „Promiňte mi, na tomhle drsném místě zapomínám na své italské vychování! Pojďte prosím dál.“

Vešla před ním do malé haly, sundala si klobouk, nechala si jen malý čepec, hezky zdobený černými stužkami. Vešla do salonu, z nějž byl výhled na nábřeží, a s úlevným povzdechem zatáhla závěsy před hlukem a horkem, jako by byly nesnesitelné. V zastíněném pokoji se pak k němu obrátila. „Mohu vám nabídnout čaj? Předpokládám, že budete chtít čaj? Nebo džentlmeni v Anglii pijí odpoledne víno?“

„Nechci nic, děkuju vám,“ zavrtěl hlavou. „Přišel jsem navštívit paní Hnilku. Byla byste tak laskava a požádala služku, ať jí vyřídí, že jsem tady?“

„Řeknu jí to sama,“ pronesla sladce. „Tohle není typ služky na ohlašování návštěv. Raději to udělám sama. Mám říct, v jaké věci přicházíte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve zrádných proudech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.