Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen: Když jsme to tajili

Vydání první

Copyright © 2014 by Sarina Bowen

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2482. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Understatement of the Year

vydaného v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Karnes Coffey Design

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1734-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1735-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sarina Bowen

Když jsme to tajili

The Ivy Years (3)

1. kapitola

Září

Vhazování: začátek utkání, kdy sudí vhodí kotouč mezi dva protihráče.

Graham

Ve všech mých oblíbených filmech hlavní hrdina obvykle vycítí, když se má stát něco špatného. Spatří znamení nebo vycítí narušení Síly. Tak to ale v mém skutečném životě nefunguje. A nejsem akční hrdina, takže věřte, že tohle jsem teda opravdu nečekal.

Celý život jsem nic podobného nečekal. Ne, když na tom záleželo.

To odpoledne se konal první hokejový trénink sezóny. Měli jsme dobrou náladu. Naše sestava vypadala dobře. Měli jsme v týmu dva obrovské francouzsky mluvící Kanaďany s hustým plnovousem. Znali jsme je teprve půl hodiny a jeden z nich si už stihl vysloužit přezdívku Pepé podle kreslené postavy tchoře Pepého. A vypadalo to, že tomu druhému budeme říkat Frantík. Protože jsme fakt kreativní.

Už jsem se skoro oblékl, tréninkový dres se mi ale přilepil k suchému zipu na ramenní vycpávce. Chvíli jsem s tím bojoval, najednou mi ho však někdo zezadu přilepil na místo.

„A jsi připravený.“ Hlas patřil mojí kamarádce Belle, která mi přispěchala na pomoc. Když jsem se k ní otočil, jako obvykle se na mě zeširoka křenila.

„Dík, mami,“ dobíral jsem si ji.

Kopla mě do zadku tak silně, až jsem to cítil i přes vycpávky.

„Grahame, máš mi přece letos říkat Ó veliká,“ připomněla mi. „Co kdyby sis to vyzkoušel? Řekni: ‚Děkuju, Ó veliká.‘“

Bella byla trochu zvláštní, ale v tom nejlepším slova smyslu. Bohatá holka z Upper East Side na Manhattanu a ta nejzapálenější fanynka hokeje, jakou jsem kdy poznal, ačkoli její snobští rodiče (už jsem se s nimi setkal) nikdy neviděli jediný hokejový zápas, natož šatnu zevnitř. Nikdo netuší, odkud se v Belle zapálení pro sport vzalo.

Její nadšení pro hokej předčil jen zájem o hokejisty. Přesná čísla neznám, ale hádal bych, že spala s tak třemi čtvrtinami týmu. Včetně současné sestavy.

Letos poprvé s námi bude Bella coby oficiální součást týmu jako naše manažerka. Ta moc jí rozhodně brzy stoupne do hlavy. Taky už jsem se jí to chystal říct, příležitost jsem však nedostal, protože trenér James s třísknutím rozrazil dveře šatny a všichni jsme se k němu otočili.

„A hele je, chuligány! Víte, kdo do prdele jste? Lenoši, všichni do jednoho. Tak a teď vám chci oznámit pár věcí, takže držte kušny, ať mě slyšíte.“ Jeho vrásčitý obličej zvážněl. „Za prvý špatná zpráva. Během léta nechal Bridger McCaulley hokeje, prý z rodinných důvodů. Řval jsem na něj asi hodinu, ale nezabralo to. Takže asi nelhal.“

Místností se rozneslo nespokojené mumlání. Fakt to nebyla dobrá zpráva. McCaulley byl dobrý útočník a já ho měl vždycky rád.

„Dobrá zpráva je, že máme novýho hráče, kterej k nám přestoupil ze Saint B. Druhák, útočník. Takže nám Pán vzal křídla a zas nám je vrátil.“

Ve dveřích se s hokejovou taškou objevil další člověk. A když jsem spatřil jeho obličej – velké tmavé oči a mně dobře známé husté lesklé tmavé vlasy – v životě mě nic tak nezaskočilo. Jako fakt, na chvíli se mi i trochu rozmazalo vidění. Trenérův hlas zněl náhle tlumeněji, jako bych ho slyšel pod vodou.

Probralo mě až zařinčení. Bella mi se zmateným pohledem okamžitě helmu podala. Fakt jsem ji upustil přímo na podlahu.

Naštěstí zafungovala svalová paměť, kterou jsem si vybudoval léty trénování reakcí na jakoukoli situaci. Vytrhl jsem Belle helmu a otevřel mříž, jako bych v životě neviděl nic zajímavějšího než řešení jejích úchytů.

Ode dveří ke mně doléhal trenérův hlas, zatímco nám nového člena mužstva představoval. „Během sezóny na Saint B. předvedl dobrou rychlost a neuvěřitelný výkony. Bude výbornou posilou našeho týmu. Prosím, přivítejte mezi sebou Johnnyho Rikkera.“

Jen slyšet to jméno na mě zapůsobilo jako rána na solar. Ztěžka jsem dopadl na lavici za sebou a předklonil se, jako by mě někdo narazil na mantinel. Natáhl jsem se po bruslích, abych z nich sundal chrániče. Potřeboval jsem jen záminku, abych mohl schovat hlavu mezi nohy. Navíc sundat ty kusy gumy bylo těžší než kdy dřív, protože se mi třásly ruce.

Kristepane, Grahame, okřikl jsem se v duchu. Seber se.

„Hartley!“ otočil se trenér k našemu kapitánovi. „Rikker si může vzít McCaulleyho skříňku. Je to tak v pořádku?“

„Jo,“ odpověděl Hartley zhrublým hlasem. Jsou s McCaulleym léta přátelé, takže z trenérovy prosby neměl Hartley radost. „Pojď sem,“ vybídl přesto nového hráče. Hráče, jehož pohledu se budu odteď až do promoce vyhýbat.

Převázal jsem si brusle, jenom abych něco dělal.

„A teď už koukejte vypadnout ven!“ přikázal trenér. „Za minutu vás chci na ledu.“ A pak zmizel.

„Jak se ti podařilo přestoupit?“ zeptal se Hartley Rikkera. Nejspíš nebyl jediný, koho to zajímalo, protože celá šatna zticha. Vysokoškolská sportovní asociace má snad sto různých pravidel ohledně podobných přestupů. Obvykle to vypadá tak, že pokud chcete změnit školu, abyste mohli hrát hokej v první divizi, nesmíte rok hrát.

Uslyšel jsem to známé uchechtnutí, z kterého se mi postavily chloupky na zátylku. „Řekl bych, že teď na tohle vyprávění nemáme čas.“

Panebože. Když jsem slyšel jeho hlas, měl jsem pocit, že mě tu před všemi obnažil. Jeho chraplák ve mně probudil celou řadu vzpomínek. Dobrých i špatných.

„Řeknu vám to potom,“ slíbil. „Nad pivem. Podobná historka jinak než s alkoholem vyprávět nejde.“

Hartley se krátce zasmál. „Dobře. Ale vzhledem k takovému úvodu fakt doufám, že to bude stát za to.“

„Věř mi,“ odpověděl Rikker.

Už jsem tam nevydržel dál sedět. Připadal jsem si, že snad každou chvíli vyskočím z kůže, proto jsem rychle vstal a zamířil ke dveřím vedoucím ke kluzišti. Otevřel jsem je a do obličeje mě zasáhl úder studeného vzduchu. Zhluboka jsem ten ledový vzduch nasál do plic a vyrazil chodbou dál. Gumová podlaha pružila pod ostřím mých bruslí. Aniž bych zpomalil, vkročil jsem na led a rozjel se po hladkém povrchu.

Srdce mi v hrudi ještě pořád divoce bušilo, proto jsem ohnul kolena a rozletěl se po ledu. Mantinely se kolem mě míhaly jako jedna dlouhá šmouha. Dřina na ledu mi pomůže se vzpamatovat.

Bude muset.

Rikker

V hokeji na rozdíl od jiných sportů moc přestávek nebývá. A to je na pytel. Protože když jsem vešel do šatny a spatřil obličej Michaela Grahama, fakt by se mi pauza hodila.

Věděl jsem, že tam bude. Soupisku týmu jsem dostal ještě před přestupem. Myslel jsem, že jsem na to připravený. Koneckonců jsem měl pět let na to, abych se přes svůj vztek přenesl. Jizvy na obličeji se mi za tu dobu zahojily a zlomená žebra představovala už jen vzdálenou vzpomínku. V mnoha ohledech jsem šel dál.

Cestou přes zalidněnou šatnu jsem ho zahlédl jen na chvíli. Stačilo to však, abych si uvědomil, jak těžké to bude. Protože na první lásku člověk nikdy tak docela nezapomene, že?

Aspoň teda podle textů hromady popových písniček.

Ani si nebyl podobný. Celé roky jsem vzpomínal na hubeného vyděšeného puberťáka, který mě nechal ležet v kaluži krve na silnici. Graham ve verzi 2.0, který se v rohu připravoval na trénink, byl ale pořádně urostlý obránce. I bez rentgenového vidění jsem si pod všemi těmi chrániči všiml vypracovaných svalů. No teda. Nad tím novým božím tělem se však rozhlížely tytéž ledově modré oči rámované těmi nejhustšími řasami, jaké jsem kdy u kluka viděl.

A že jsem jich viděl dost.

Už jen při pohledu na něj mi poskočilo srdce tak jako kdysi. Výraz v jeho tváři mi však prozrazoval, že nás čekají těžké časy. Protože ten kluk fakt nevypadal v sedmém nebi, že mě tu vidí.

Jak taky jinak. Nepřekvapovalo mě to. Kdyby si pamatoval, že existuju, nejspíš by mi během těch posledních pěti let zavolal. Nebo poslal e-mail. Nebo textovku. Pochopil jsem, že se mnou jako člověkem skončil.

Stejně mě ale jeho zamračený pohled ranil. K čertu.

Pauzy však neexistují. Ani v životě, ani v hokeji. A tak se s tím budu muset poprat později. Teď byl čas na bruslení. Potřeboval jsem tomuhle týmu dokázat, že budu dobrou posilou, což je ještě hodně slabě řečeno. Tak to nováčci mívají, ne? Takže si vezměte tu obvyklou tíhu, kterou takový důkaz vlastních kvalit představuje, a vynásobte to tak stokrát. Přesně takhle těžké to pro mě bude, až si vyslechnou můj příběh.

Proto jsem si co nejrychleji nasadil chrániče. Všichni už vyšli ze šatny a zůstal tu jen kapitán. Vypadalo to, že na mě ten kluk – kterému říkají Hartley – čeká.

„Nemusíš na mě čekat, nechci, abys přišel pozdě,“ pověděl jsem mu, zatímco jsem si zavazoval brusle.

„V pohodě.“ Stál tam a točil špičkou hokejky o zem. „Už jsem pár trenérových uvítacích proslovů slyšel. Rád cituje mrtvé prezidenty.“

„Jo?“ Rozhlédl jsem se. Šatna vypadala zbrusu nová. „Máte to tu pěkný.“

„Že jo?“ souhlasil se mnou Hartley. „Před renovací to byla díra. Teď máme novou posilovnu. Nové sprchy. Všechno nové.“

Vstal jsem, přešel na bruslích celou místnost a nakoukl na přilehlou vykachlíčkovanou sprchu. „Tak proto mě trenér přijal. Vaše sprchové kouty mají dveře.“

„Cože?“ Hartley můj netaktní vtip nepochopil, takže mu o mně trenér nic předem neřekl.

Asi jsem měl v tu chvíli sklapnout, ten uplynulý rok si však na mně vybral daň. Jestli má Hartley začít vyšilovat, ať je to aspoň co nejdřív za mnou.

Zadíval jsem se mu do očí a přiznal: „Povolili mi přestup, protože se Sportovní asociaci nelíbilo, že mě na Saint B. vykopli z týmu.“ Vzal jsem svoji hokejku, a tak se Hartley otočil k odchodu a přidržel mi dveře.

„To je sice fajn, ale pořád nechápu,“ přiznal. Společně jsme se vydali tunelem.

„Trenér na Saint B. je pánbíčkář. Fanatický katolík.“ Hartley se ke mně ani neotočil, a tak jsem mu na férovku přiznal: „Jsem gay.“

Hartley šel k ledu přede mnou, takže jsem mu cestou zíral na záda. Vnímal jsem každou uplynulou vteřinu, kterou mu trvalo dojít ty tři nebo kolik metrů k plexisklovým dveřím. Vzal za madlo a až pak se ke mně otočil. V obličeji měl mnohem zamyšlenější výraz, než bych u průměrného sportovce čekal.

„Trenér nebere do týmu jen tak někoho,“ oznámil. „Musí být přesvědčený, že nám pomůžeš.“

„Vím, že to dokážu,“ ujistil jsem ho v naději, že je to tak.

Hartley si strčil rukavici pod paži a zaklapl hledí helmy. „Sportovní oddělení dává jasně najevo, jak se k tomuhle problému staví.“

Na vteřinu jsem se naježil při představě, že jsem snad nějaký problém. To, co mi Hartley řekl, však bylo naprosto přesné. Pochopil jsem, že o tom hodně ví. Jedním z důvodů, proč jsem se rozhodl přestoupit právě na Harknesskou, bylo, že tahle univerzita dala definici slovu „liberální“. Dokonce loni připravili i kampaň o své otevřenosti v oblasti sportu. Nazvali ji Pokud umíte hrát, měli byste hrát. Na webové stránce univerzity jsem zhlédl tříminutový klip, v němž univerzitní sportovci tu frázi opakovali a komentátor ujišťoval posluchače, že ve sportovních týmech této školy jsou vítaní všichni studenti bez ohledu na svou sexuální orientaci.

Nic pokrokovějšího jsem neviděl. A zatraceně jsem doufal, že to myslí vážně.

„Díval jsem se na to video,“ pověděl jsem mu. „Tvůj obličej v něm ale nebyl.“ Jinými slovy: Co si o tom myslíš, kamaráde?

„Fakt za tím nic hledat nemusíš,“ uchechtl se. „Celý loňský rok jsem nehrál a trenér mě neměl zrovna v lásce.“ Smutně se pousmál. „Vítej v Harknessu. Je na tobě, co uděláš. Jestli mám kvůli tobě týmu něco říct, dej mi vědět.“ Zadíval se na mě hnědýma očima.

Zatím tedy reagoval mnohem líp, než jsem čekal.

„Ještě jsem si to nepromyslel,“ přiznal jsem. Ještě nikdy jsem nešel před spoluhráči ohledně své orientace s barvou ven. A kdybych o tom mohl rozhodovat, nejspíš bych to neudělal ani teď.

Hartley otevřel dveře na kluziště. „Dej mi vědět. Ale teď budeme bruslit.“

Šel jsem do toho natvrdo. Neskutečně natvrdo. Bruslil jsem, jako by mě honili všichni čerti. A taky že jo. Protože tenhle tým pro mě představoval konečnou. Přestup z hokejového týmu jedné skvělé univerzity do jiného se neděje každý den. Měl jsem obrovské štěstí, že mě přijali.

Pokud to nevyjde, další šanci hrát už nedostanu. A já tenhle sport miluju. Coby jednadvacetiletý druhák jsem měl nárok odehrát v tomhle týmu tři sezóny. Pokud si mě nechají.

Po zahřátí, během něhož jsem bruslil, jako by z toho měl být později test, nařídil trenér, abychom trénovali přihrávky. A já se do toho ponořil. Veškerou pozornost jsem věnoval jen kotouči, který na mě letěl. Právě tohle mi posledních pět let pomáhalo udržet si zdravý rozum. Hokej vyžaduje absolutní soustředění na puk a na ostatní hráče, kteří letí kolem mě. Pokud se vám byť jen na sekundu zatoulají myšlenky, všechno půjde do háje – soupeř vám ukradne puk nebo skončíte rozmáznutí na plexiskle jako otravná moucha.

Tohle umím – soustředit se na sto procent jen na hru. Než jsem se nadál, devadesát minut uplynulo. Když trenér naposledy zahvízdal na píšťalku, byl jsem zlitý potem. Sundal jsem si helmu a spatřil, že z ní stoupá pára.

„Slibuju, že si příště dáme zkušební utkání,“ oznámil trenér, když jsme kolem něj celí udýchaní procházeli. „Zas tak zlý nejsem.“ Pro každého hráče, který právě sestoupil z ledu, si připravil pochvalu. „Dobrý pohyb,“ řekl. Nebo: „To tvoje zapálení chci vidět i příště.“

Šel jsem jako poslední. Chytil mě za paži. „Dobrá práce, chlapče. Jestli budeš takhle pracovat nohama každý den, nebudeš se muset nikomu zodpovídat.“

„O to jde,“ odpověděl jsem.

Trenér se uchechtl. „Mám z toho dobrej pocit. Trochu to mezi nima zamícháš, ale na tom není nic špatnýho. Drž se svýho kapitána, jo? Hartley je správnej kluk. Ten nejlepší.“

„Beru na vědomí,“ ujistil jsem ho a zamířil do šatny.

V šatně jsem zjistil, že skříňky nejsou žádné obyčejné skříňky. Harknesská univerzita nechala šatnu vyložit dřevěnými vitrínami. Připomínaly mi malé odkládací prostory, jaké jsem si pamatoval ze školky. Akorát že tohle byla mateřská škola pro válečníky. Každý hráč měl pro sebe metr místa, v kterém byly zbudované úložné prostory pro brusle a chrániče a police na helmu. Tohle nebyla žádná šatna, spíš hotový Ritz.

Jednotlivé oddíly nebyly uzavřené, což je dobrý nápad, protože to omezuje starý dobrý pach na minimum. Pokud renovaci provedli správně – a tím jsem si byl jistý – mělo tohle místo ventilační systém s výkonem snad miliardy koňských sil.

Každý kluk měl před svým přiděleným místem lavici, takže pokud se posadil, aby si rozvázal brusle, seděl čelem do prostoru. Díky tomu působila šatna vzdušně, mně to však nevyhovovalo. Pokud mám svůj nový tým přesvědčit, že nejsem zatraceně děsivý, nemůžu k nim stát během převlékání čelem. Proto jsem se otočil a zvedl nohu na gumou vyloženou lavici, abych si rozvázal brusle.

„Ručníky jsou hned za rohem,“ oznámil mi Hartley, zatímco si sundával chrániče. „Prostě jako v normální sprše.“

„Díky.“

„No, ahoj!“ ozval se najednou ženský hlas. Vzhlédl jsem a spatřil velmi přitažlivou kudrnatou dívku, která se na mě s deskami v ruce usmívala. „Jsem Bella. Letos jsem studentská manažerka. Takže pokud budeš něco potřebovat, můžeš za mnou kdykoli přijít.“ Najednou mi přitiskla dlaň na zpocenou tvář. „Absolutně cokoli,“ dodala a odešla.

Hartley se vedle mě začal smát. Riskl jsem to, pohlédl na něj a Hartley se zazubil ještě víc.

„Decentnost jí fakt nic neříká,“ podotkl. „Buď na ni hodný, až jí řekneš ne. Naštvanou Bellu zažít nechceš.“ Znovu se zasmál.

Fajn. S úpravou svého místa v šatně jsem si dával na čas. Na bílou tabuli nad vitrínou jsem připojenou fixou nadepsal jméno RIKKER. Ti tu fakt mysleli na všechno.

Hartley zmizel ve sprše. Když se jen v osušce vrátil, zašel jsem se opláchnout i já. Vstoupil jsem do sprchového koutu zářícího novotou a zavřel se v něm. Zůstal jsem tam dlouho a nechával se zalévat horkou vodou. Když jsem vyšel, zbývalo tu jen několik hráčů. Hartley byl pryč. Stejně tak Graham. Kdybych se měl vsadit, hádal bych, že odešel po tréninku jako první.

Na ledu jsem byl příliš zapálený do tréninku, než abych se rozhlížel kolem sebe. Všiml jsem si však, že kdykoli jsem se ocitl tváří v tvář nějakému spoluhráči, ani jednou to nebyl Graham.

Ne že bych od něj čekal vřelé přijetí. Před pěti lety mi dal jasně najevo, že už nejsme přátelé. Ani nic jiného. Člověk nemusí být génius, aby pochopil, že se Graham rozhodl, že je odteď heterák. Nebo že svoji skutečnou orientaci bude tajit.

Takže je teď nejspíš k smrti vyděšený a přemýšlí, jestli někdy začnu jakoukoli konverzaci slovy: „Hádejte, co Graham zkoušel na střední?“ To bych však nikdy neudělal. Loni na Saint B. to o mně někdo prozradil proti mojí vůli a dopadlo to strašně. Něco takového si nikdo nezaslouží. Nikdy bych to o Grahamovi nikomu nevykládal, protože kdyby jo, klesl bych na úroveň svých bývalých spolužáků.

To však Graham neví. A vidět mě byl pro něj nejspíš obrovský šok. Doufal jsem, že se nakonec vzpamatuje natolik, aby si se mnou aspoň potřásl. Jinak to bude hodně dlouhý rok.

Někdo na moji bílou tabuli připsal: „Capriho pizzerka, 19 h.“ Podepsán byl „H“.

Hm. Buď se to dá chápat jako pozvánka, nebo jako rozkaz.

Drž se svého kapitána, poradil mi trenér.

Fajn, tak to taky udělám.

2. kapitola

Střídání během hry: výměna hráčů mezi ledem a střídačkou, zatímco běží čas.

Graham

Seděli jsme u Capriho s prvními džbány sezóny před sebou. Většina týmu se nacpala do čtyř nebo pěti malých boxů. A před půl hodinou jsme si poprvé tento rok objednali pizzu.

Tohle místo mám na světě nejradši a byl jsem tu s lidmi, které mám rád. Měl jsem být uvolněný.

Nebyl jsem. Ani zdaleka.

První sklenice piva mi vydržela dvacet vteřin. Bella si toho všimla a v mžiku mi dolila.

„Víš, jsi na manažerku talent od přírody,“ pověděl jsem a přehodil jí paži přes ramena. „To poznám hned.“

„Jasně že jsem,“ souhlasila a zvedla vlastní sklenici. „Co máš v plánu na víkend?“

Semestr teprve začal a nikdo se zatím nemusel nic učit. „Jako obvykle. Dneska se chci hlavně pořádně zlít. A zašukat si.“

„Ty bys pro to měl mít jenom jedno slovo. Protože to máš vždycky spojené.“ S úsměvem v očích ke mně naklonila hlavu. „Takže se dneska chceš… zašulít. Protože to zní mnohem líp než zlukat.“

„Když to říkáš.“ Přitáhl jsem si ji k sobě a zkusil se uvolnit. Měl jsem však pocit, jako by mi na hruď dopadl betonový blok. To chce další pivo. Obrátil jsem sklenici dnem vzhůru a pořádně si přihnul.

„Potřebujeme letos novou vítěznou píseň,“ oznámil Hartley. „Napadá tě něco?“

„,After Midnight‘,“ navrhl jsem, jenom abych Bellu nakrknul.

„Tak to ani omylem,“ vyhrkla okamžitě. „Clapton je sice živoucí legenda, ale písničky na oslavu vítězství skládat neumí. Hlasuju pro ‚What the Hell‘.“ Bella zakroutila boky, aby si na lavici vydobyla víc místa. V boxu bylo narváno, ale to nevadilo, protože jsme si s Bellou byli blízcí. Dalo by se říct, že byla moje nejlepší kamarádka.

„To je dobrá písnička,“ uznal Hartley, protože takový je – ztělesněný diplomat. „Podle mě by ale naši písničku na oslavu vítězství měl složit umělec s pérem.“

Bella si odfrkla. „Ty víš, jak mám péra ráda, kapitáne, ale ‚What the Hell‘ je skvělá písnička. I když ji složila holka.“

„,Can’t Hold Us‘,“ navrhl někdo.

„Macklemorea jsme už použili,“ namítla Bella, „ale vezmu ho v úvahu.“

„To jako že ji vybereš ty?“ zeptal se Hartley a dolil jí pivo.

„Mám klíče ke stereu k šatně. Ve skutečnosti jenom předstírám, že beru vaše návrhy v úvahu.“

Jak jsem už řekl, moc jí stoupla do hlavy.

„A co ‚Timber‘?“ Hartley dloubl do Belly. „Pitbull a Kesha. Něco pro všechny.“

„To není špatné, kapitáne. To vůbec není špatné.“

Z reproduktoru se ozval hlas. „Čtyřicet dva! Čtyřicet dva, vaše objednávka je připravená.“

„To jsme my!“ zaradovala se Bella. Popadla ze stolu lístek a vydrala se z boxu. Štípl jsem ji do zadku. „Žádný takový, že mě tu budeš jenom osahávat, šampióne,“ oznámila mi s rukou v bok. „Vypadám snad, že unesu dvě pizzy?“

„Docela jo,“ opáčil jsem, ale vstal jsem a vydal se za ní. „Stejně ti pomůžu. Držte nám místa,“ křikl jsem přes rameno. Prošli jsme davem hostů k omlácenému pultu vzadu. Bratři Capriovi, jako obvykle v upocených bílých tričkách, třískali tácy na pizzu a přebírali objednávky.

Bella nasadila zářivý úsměv a jeden z nich hned našel naši objednávku.

„A hele!“ vykřikla, když zvedla jednu pizzu, a bradou ukázala ke dveřím. „Přišel náš mňamózní nový hráč, Rikker.“

Žaludek mi klesl až do kalhot, protože jsem si myslel, že budu mít aspoň dnešek na to, abych si zvykl, že se mi vrátily nejhorší okamžiky mého života, aby mě teď mučily. Ani ten jeden den mi však nebyl dopřán. Mířil k nám, na sobě obnošenou mikinu s nápisem Vermont a kraťasy, které zdůrazňovaly jeho svalnatá…

Mayday! Katapultuj se!

„Vezmi talíře,“ řekl jsem Belle a vytrhl jí pizzu z rukou. Protože postavit se svým problémům čelem jsem neměl ve zvyku.

Tohle byla fakt zatracená katastrofa. A tím jsem měl na mysli sebe.

Rikker

Capriho pizza byl pajzl, ale v tom dobrém slova smyslu – zdi zakrývalo dubové obložení a v pizzerii stály staré dřevěné stoly, které se po několika tisících umytí leskly. Na každém centimetru jakéhokoli povrchu byla vyrytá jména a ve vzduchu se vznášel lehce zatuchlý pach piva.

Harknesská univerzita – dokonce i její pochybné části – měla auru místa, jež tu je už po staletí. Protože tak to taky je. Líbilo se mi na ní úplně všechno. Byl jsem tu jen týden, ale už teď jsem si sílu, kterou tohle místo má, zamiloval. Líbilo se mi vědomí, že jsem jen maličkým zoubkem v kolech jeho dlouhé historie. Hned mi připadalo, že moje problémy nejsou tak obrovské.

V přední části podniku jsem žádné hokejisty neviděl. Jak jsem mířil stále hlouběji, uvědomil jsem si, že Capri je taková králičí nora. Od objednávkového pultu se táhly dvě další místnosti. Pátrání jsem však mohl už odvolat, protože z pultu právě zvedl pizzu Graham a ta kudrnatá manažerka. Přestože stál ke mně bokem, poznal bych ten profil kdekoli.

Kdysi dávno jsem se dotýkal každého centimetru toho obličeje.

Dívka mi zamávala a přes rameno něco Grahamovi řekla. Přísahám bohu, že v tu chvíli celý ztuhl. Na zlomek vteřiny ke mně zatěkal pohledem. A otočil se ke mně zády. Vzal Belle pizzu a zamířil do další ze zdejších místností.

Hlavou mi jako první proletěla myšlenka: Do prdele, neměl jsem sem chodit.

Na to ale kašlu. Protože kdybych neměl chodit ke Caprimu, tak ani na Harknesskou. Mohl bych se stejně tak dobře celý život schovávat pod postelí. Bůh ví, že po světě chodí lidi, podle nichž jsem přesně tohle měl udělat. Nepřišel jsem sem, abych uplatňoval nějaké nároky nebo někomu něco dokazoval. Přišel jsem hrát hokej a žít si svůj zatracený život. A přesně to bych taky měl dělat. Jestli se to Michaelu Grahamovi nelíbí, ať mi prdel políbí.

Sotva jsem si to pomyslel, se širokým úsměvem se u mě objevila Bella.

„Tys přišel! Jsme tamhle…“ Kývla doleva a ze stolu popadla papírové talíře a ubrousky. Naklonila se přes obslužný pult a křikla: „Hej, Tony! Sklenici tady pro mého nového kamaráda, prosím.“ Majetnicky mě poplácala po paži.

Tony k nám poslal po pultu plastovou sklenici, kterou jsem chytil dřív, než spadla na zem.

„Bavte se,“ popřál mi, a když jsem se spolu s Bellou otočil k odchodu, dokonce na mě mrkl.

Bella mě chytila za přední kapsu mikiny a doslova mě táhla restaurací plnou lidí k boxu, v němž naproti Hartleymu seděl u stolu Graham.

Uch. Netušil jsem, že se tu budeme tak mačkat. Přesněji řečeno jsem si neměl kam sednout. Na chvíli jsem si připadal zas jako v sedmé třídě a nevěděl, kam se ve třídě posadit.

Takhle jsem se s Grahamem seznámil – v sedmé třídě na španělštině. Byli jsme dva prckové v zadní řadě s příšerným přízvukem a bez kamarádů. Učitelka vždycky všechny ve třídě rozdělila do dvojic, abychom si cvičili dialogy.

Hola, Miguel.

Hola, Juan.

Te gusta jugar el futbol?

Sí, me gusta jugar el futbol.

Začátky na druhém stupni byly vždycky nepříjemné, ale tohle? Tohle bylo mnohem horší.

„Posadím se Grahamovi na klín,“ navrhla Bella a vzala si z tácu dílek pizzy.

„V pohodě, dojdu si pro židli,“ namítl jsem a rychle se odvrátil. A zázrakem se mi u stařičkého telefonního automatu podařilo najít židli, kterou jsem si postavil na opačný konec stolu, a získal tak tolik potřebný odstup. Bella si sedla na jeden konec a Graham tak skončil v koutě. Do dvou vteřin potom, co jsem se posadil, jsem na koleni ucítil Bellinu ruku.

Někdo mi nalil sklenici.

„Dáš si?“ nabídl mi Hartley pizzu.

„Díky, už jsem jedl,“ odmítl jsem. Dostal jsem však do sebe aspoň trochu piva. Bylo dost slabé, vsadím se ale, že cena tomu neodpovídala.

„Tak nám pověz o tom svém přestupu,“ vybídla mě Bella, zatímco se ostatní cpali pizzou. „Řekl jsi, že nám to povyprávíš nad pivem.“

Jasně. Jenže je ještě moc brzo.

„No,“ váhal jsem. Pravda je, že jsem už mnohokrát lidem řekl, že jsem gay. Fakt mi to šlo. Není to však něco, co oznámíte, když se nemůžete hnout od stolu. Takovou jobovku vytasíte, když má vaše oběť volnou únikovou cestu. Protože i lidi, kteří se hned obrátí zpátky a podpoří vás, potřebují chvíli, aby ten fakt strávili.

A fakt, že Graham seděl asi metr ode mě a zíral na svůj díl pizzy, jako by se v něm skrývala veškerá tajemství vesmíru, dokazoval, že teď je na to obzvlášť nevhodná chvíle. Nechtěl jsem před ním vypadat zranitelně. Už jsem si to jednou zkusil a dopadlo to špatně. Hodně špatně.

„Po pravdě jsem na to ještě neměl dost piv.“

„Ty vážně víš, jak člověka navnadit,“ prohlásila Bella a zakousla se do svého dílu.

„Jo? No, moje historky obvykle nezklamou.“ Tohle vychloubání k ničemu nebylo. Zároveň to však byla pravda.

Právě v tu chvíli jsem omylem pohlédl na Grahama. I v matném osvětlení pizzerie mi neuniklo, že ztuhl, a uvědomil jsem si, že ty moje průpovídky o historkách ho asi trochu vyděsily. To jsem nechtěl. Na jeho reakci jsem však nemusel čekat dlouho. Okamžitě silně zatnul čelisti a ruce nad stolem sevřel v pěsti.

Klídek. „Řekněte mi, jak to chodí na tréninzích,“ požádal jsem je, abych změnil téma.

Hartley mi vyhověl, vysvětlil mi program odpoledních tréninků včetně posilování a trénování na zemi i na ledu.

Graham v koutě dopil sklenici a dolil si zbytek ze džbánu.

Ze zadní kapsy jsem vytáhl dvacetidolarovku a hodil ji na stůl. „Další runda je na mě.“

„Dojdu pro ni,“ nabídla se Bella a vstala z boxu.

„Ne,“ vyhrkl Graham. „Půjdu já.“

Poprvé po pěti letech jsem uslyšel jeho hlas. Aniž by se na kohokoli z nás podíval, vyklouzl svalnatým tělem z boxu, obešel Bellu a moji židli a zamířil k pultu.

Moji dvacku nechal na stole.

„Takže jsi ve druháku,“ podotkla Bella a zabořila mi prsty do vlasů.

Tohle bylo o tři piva později. Chvíli jsem poseděl u jiného stolu a povídal si s brankáři. Bella si mě však našla a vrhla se rovnou na věc. Potřeboval jsem vymyslet, jak ji od toho odradit. A co nejrychleji.

„Hm, jo,“ přisvědčil jsem a poposedl si na židli, abych získal trochu víc místa. To ji však nezastavilo, protože se akorát naklonila ještě blíž. „Měl bych být ve třeťáku, po maturitě jsem si ale vzal rok volno, abych mohl hrát za americkou juniorskou hokejovou reprezentaci.“

„Paráda,“ ozval se jeden z brankářů.

„Paráda,“ přizvukovala Bella a sjela mi prsty po žebrech.

Ne že by byla první holka, která mě kdy balila. Bylo však nutné, abych našlapoval opatrně, protože v letošní sezóně se s Bellou budeme vídat často. A byla to skvělá holka. Chytrá, vtipná a očividně velká fanynka hokeje. Měla všechno, po čem kluci touží. Jen neměla to, po čem jsem toužil já.

Vzal jsem Bellu za ruku a vstal. „Měla bys pro mě chvilku? Potřeboval bych od tebe s něčím pomoct.“

Jeden z brankářů si pobaveně odfrkl, když jsem ji vedl pryč do tmavého výklenku se starým telefonním automatem. S nadšeným výrazem ve tváři ke mně přistoupila. Měl jsem silný pocit, že Bella nikdy nedělala nic jen proto, že to vypadalo dobře před ostatními. Od samého začátku na mě působila naprosto upřímně. Napadalo mě hned několik lidí, kteří by se od ní mohli lecčemu přiučit. Třeba takový Graham.

Sotva jsme vstoupili do relativního soukromí výklenku, položila mi ruku na pas.

„Copak jsi potřeboval?“ zeptala se s úsměvem.

Chytil jsem její pátravé prsty do svých. Políbil jsem ji jednu ruku po druhé, až se celá rozzářila.

„Podívej, Bello, musím ti něco říct a asi i celému týmu. Nějak. Protože se to stejně dozvíte.“ Zvážněla, avšak neodvrátila se. Poklidný pohled v jejích modrých očích mi dodal odvahu pokračovat. „Pravda je, že mám rád ptáky stejně jako ty. Možná ještě víc.“

Už jsem měl slušnou praxi v tom, jak tuhle novinu oznámit lidem. Ani jednou to nebylo snadné. Byl jsem svědkem všemožných reakcí. Bella se na okamžik zatvářila zmateně, jako většina lidí. Pak jí to však docvaklo a zacukaly jí rty. Nakonec zaklonila hlavu a rozesmála se. „Panebože, ty to myslíš vážně, že jo?“

Ještě pořád jsem ji držel za ruce a obě jsem jí stiskl. „Fakt věříš, že bych o něčem takovém lhal?“

Bella mi ruce vytrhla, ale jen proto, aby vzala můj obličej do dlaní. „Jsi roztomilý. A upřímně netuším, proč se to nestalo už dřív.“

„Nechápu.“

„Rikkere, hokejisti jsou sexy. Nejvíc na světě. Je docela zvláštní, že si toho nikdy ostatní hokejisti nevšimli. Teď se jenom bojím, že mi vlezeš do teritoria.“

Překvapeně jsem se rozesmál. „Myslím, že se nemusíš bát.“

„Navíc jsi mi právě překazil skoro dokonalé skóre.“

„Ať už máš skóre jakékoli, určitě je dokonalé,“ zavtipkoval jsem.

Obrátila oči v sloup. „Nemusíš mi lichotit. Jsem už velká holka.“ Odtáhla se a složila si paže na hrudi. „Má to něco společného s tvým odchodem ze Saint B.?“

„Si piš. Když se pravda o mně dostala, hm, ven, trenér se mohl pominout a vykopnul mě z týmu.“

Vykulila oči. „Cože? To je proti pravidlům vysokoškolské sportovní asociace.“

„Bingo. Tak jsem skončil tady. Můj strejda je právník. Chtěl Saint B. zažalovat, ale já ho požádal, aby mi místo toho zařídil přestup.“

„Chtěl jsi hrát, a ne vysedávat v soudní síni,“ pochopila.

„Přesně tak.“

Slabě mě štípla do paže. „Já věděla, že se mi líbíš. Trenér James o tom ví?“

„Jasně. Když kvůli mně začal strejda obvolávat týmy, rovnou jim vysvětlil, proč mě ze Saint B. vyrazili. A dneska jsem tuhle jobovku řekl i Hartleymu.“

„Dobře, nech mě přemýšlet…“ Vzhlédla ke stropu. „Trenér na předsudky nehraje. Rád vyhrává a popíjí jednosladovou whisky. V tomhle pořadí. Takže chápu, že tě přijal. A Hartley má rád každého, takže to není nic těžkého. Jak ti můžu pomoct?“

Vidíte? Já věděl, že je ta holka třída. „Potřebuju jenom poradit. Dřív jsem si myslel, že zvládnu udržet svůj soukromý život v tajnosti, ale loni se mi to akorát vymstilo. Někdo v harknesském týmu se určitě bude kámošit s někým ze Saint B., že jo?“

Bella přikývla. „Takže se to stejně dostane ven.“

„Přesně tak.“

„Jasně. A asi bys byl radši, kdyby se to tým dozvěděl od tebe, a ne z drbů.“

„Z principu je to dobrý nápad, jenom netuším, jak na to.“

Znovu se zamyslela. „Kdybys přišel s tím, že pro ně máš důležité prohlášení, naznačil bys, že je to důležité. A ty nechceš, aby to pro ně bylo důležité.“

Nebyl jsem si tak docela jistý, jestli mám na vybranou. I po několika pivech však Bella dokázala, že je hodně bystrá. „Přesně tak.“

„Říct to jednomu po druhém by působilo nenuceněji.“

„Jo,“ povzdechl jsem si. „Akorát že nikoho z těch kluků neznám.“ Tedy kromě jednoho. A ten to už ví.

Kousla se do rtu. „Jo, ve filmech ten dotyčný sportovec vždycky vyhraje důležitý zápas, že jo? A pak se na tiskové konferenci rozbrečí a vyjeví světu, že je gay.“ Přitiskla si dlaň na srdce. „A tým spustí: ‚Máme tě rádi takového, jaký jsi!‘“

„Mám takový pocit, že podobný film ještě nikdy nikdo nenatočil.“

Složila si paže na hrudi. „Jenom říkám, že tím, že jsi nový, se to trochu komplikuje.“

„Myslíš?“

Znovu mě pobaveně zlehka praštila, rychle však zvážněla. „Možná by se to měli dozvědět od své manažerky.“

Byla to od ní opravdu velkorysá nabídka s jednou obrovskou vadou. Coby gay nesmíte dávat najevo strach. „Nechci, aby to vypadalo, že jsem se bál jim to říct osobně.“

„Tak by to nevypadalo. Protože nepotřebují vědět, že je Rikker na chlapy. Potřebují vědět, že Rikker byl donucen odejít z týmu Saint B., protože je gay, ale na Harknessu nám na tom nezáleží.“

No, páni. To se mi líbilo.

„… A pokud s tím má někdo problém, ať si o tom promluví s trenérem. Nebo ať se začne věnovat jinému sportu.“

Položil jsem jí ruce na ramena. „Manažerko, ty jsi génius. A fakt zlatíčko.“

„Neříkáš mi nic, co už nevím, Novej,“ pověděla mi. „To platí pro obě věci.“ Pak ke mně přistoupila, stoupla si na špičky a políbila mě. Ne jen tak krátce líbla, ale dala si na čas, tiskla rty k mým a polibek protahovala. Lehce mě kousla do spodního rtu. A já jí, aspoň do určité míry, polibek opětoval. Protože stát tu jak socha by ode mě bylo hnusné.

Nakonec se odtáhla.

„Tohle,“ oznámila, „bylo proto, abych si zachovala pověst.“

„Jasná páka.“

„Postarám se o to. Hned jak to proberu s trenérem.“ Stiskla mi paži a s úsměvem odešla.

Tehdy jsem se rozhodl, že je nejvyšší čas vyrazit na kolej, na které jsem měl přiřazený pokoj, a jít spát. Na jeden den bylo dramat víc než dost.

Graham

Vypil jsem svoje šesté, sedmé a osmé pivo, zatímco si Bella s Rikkerem ve dvou povídali. Moje historky nezklamou, řekl. Jenom bůh ví, co Belle navykládal. Možná svoji verzi doby, kdy jsme byli víc než jenom přátelé? Nebo jí do nejmenších detailů popsal den, kdy jsme přestali být přátelé?

Pokud jí o tom dni vyprávěl, aspoň že je ta historka krátká: Stalo se to v zapadlé uličce. Čtyři vidláci nás honili a křičeli při tom: „Dostaňte ty buzeranty!“ Utekl jsem a Rikker strávil následující týden v nemocnici. Ani jednou jsem za ním nepřišel a nikdy mu nezavolal. Potom se odstěhoval ze státu.

Konec.

Znáte to klišé o tom, že čas hojí všechny rány? Tak tuhle ránu čas pokryl pěkně tlustým strupem. A pak se tu Rikker ukázal a ten strup z rány serval. Byl jsem přesvědčený, že každý, kdo se na mě podívá, spatří, jak krvácím.

Do dnešního večera jsem netušil, že jde být opilý a zároveň sebou doslova škubat nervozitou.

Bella a Rikker byli spolu pryč dlouho, schovaní snad celou věčnost tak, že jsem z nich viděl jenom její loket. Nakonec ho objala. Nebo políbila. (Protože tu mluvíme o Belle.) Poté se k nám s veselým úsměvem vrátila.

Rikker odešel opačným směrem, pryč z baru.

A já se zlověstnou předtuchou vypil další pivo.

Bella se ke mně poté nějakou dobu nevrátila. Nebo mi aspoň připadalo, že jí to trvalo déle. Po pravdě mi detaily začaly splývat.

„Grahame.“

Otevřel jsem oči. Bella mnou třásla. „Co je?“ Ještě pořád jsem kdovíproč seděl v boxu u Capriho.

„Probuď se, brouku. Jsi v pohodě?“

„Sně,“ snažil jsem se ji o tom ujistit, přestože se mi hrdlo svíralo.

Bella se zasmála. „Jak se ti povedlo ztřískat se na Capriho pivu? To bys toho patoku musel vypít snad celý sud.“

„Stačí jenom hodně chtít,“ odvětil jsem.

„Pojď. Dostaneme tě domů.“ Vyvedla mě zadním východem a po College Street až k Beaumontově koleji.

„Počkej chvilku.“ Vyznělo to jako „čkej vilku“. Právě jsme míjeli jednu z krypt tajné společnosti. Zapadl jsem za elegantně sestříhané křoví a rozepnul zip. Tajné společnosti byly bandy elitářů, kteří se mnou nejspíš nechtěli mít nic společného. Takže kdykoli jsem si potřeboval cestou domů z baru ulevit, zalil jsem jim zdi těch krypt.

Bella si na chodníku zhluboka povzdechla. „Vedeme velkolepý život, víš to?“

„Jasně, zlato.“

Opileckým krokem jsem následoval Bellu ke vchodu své koleje.

„Odtud to už zvládnu,“ zamumlal jsem.

„Nehádej se se mnou. Stejně jsem ještě nikdy neviděla tvůj pokoj.“

„Fajn že mám jednolůžák,“ prohodil jsem, jenom abych dokázal pokračovat v konverzaci.

Vystoupali jsme po schodech do patra, kde jsem měl pokoj, a pak se mi tak dlouho nedařilo trefit klíčem do zámku, až mi ho Bella vytrhla z ruky a sama odemkla. Uvnitř tiše hvízdla. „Pěkný. Kdes sehnal druhou postel?“

Místo klasické úzké postele pro jednoho jsem tu měl dvě nalepené k sobě. „Znáš Donovana?“

„Co hraje fotbal na křídle?“ Bella si zula boty.

„Jo. Koupil si vodní postel, tak jsem si od něj tuhle vzal.“

Zahihňala se. „Jako fakt? Jak se mu ji podařilo napustit?“

„To už není můj problém,“ odpověděl jsem a z obří postele strhl přikrývku. „Musel jsem si koupit prostěradla na letiště, tak fakt doufám, že si to nerozmyslí.“ Shodil jsem džíny a podařilo se mi přetáhnout triko přes hlavu. Skončil jsem jenom v boxerkách. Vlezl jsem si na postel a udělal místo pro Bellu.

Zavřel jsem oči, jako by mi bylo jedno, jestli se vedle mě posadí, nebo ne. Po pravdě jsem však nechtěl být sám. Nechtěl jsem zjistit, kam by se mi mysl zatoulala, kdybych tu zůstal o samotě. Asi nikam, kam by měla.

Po chvíli váhání se Bella posadila na postel, lehla si na můj druhý polštář a složila paže za hlavou.

„Tohle byl hodně zvláštní večer,“ prohodila.

Povídej mi o tom.

„Práce pro hokejový tým se mi bude líbit. I když do mě lidi kvůli tomu rýpou.“

„Jak rýpou?“ zeptal jsem se ospale.

„Jako vždycky. Že bych měla začít rajtovat na koni, protože na hokejistech jsem si už zarajtovala.“

Zasmál jsem se, přestože jsem byl opravdu dost opilý a nebylo to zrovna snadné. Přetočil jsem se na bok a zamotala se mi hlava. Bella byla po ruce, proto jsem si ji k sobě přitáhl a políbil ji, ačkoli asi dost neohrabaně. Nezdálo se, že by jí to vadilo, a objala mě. A když jsem ji políbil, opětovala mi to. Tohle jsem dneska v plánu neměl, připadalo mi to však jako dobrý způsob, jak si udržet zdravý rozum. Ztratit se v Belle.

Jenže se odtáhla.

„Jsi opilý,“ zašeptala. Znělo to trochu vyčítavě.

„To jsem pořád,“ namítl jsem. „Nikdy předtím tě to nezastavilo.“

Teď jí z hlasu zněla ostrost.

„Ty jsi mě zastavil,“ sykla. „Řekl jsi, že tohle už dělat nebudeme.“

„Rozmyslel jsem se.“

Byl jsem sice opilý, přesto mi bylo jasné, že tohle jsem říkat neměl. Bella mi to potvrdila tím, že mě hrubě strčila do hrudi. „Nejsem žádná coura, Grahame.“

Sakra. S obrovskou námahou jsem se zvedl na lokti a zadíval se do jejího naštvaného obličeje.

„Takhle jsem ti nikdy neřekl, Bell. Ani si to o tobě nemyslím.“ Nebyla to zrovna propracovaná omluva, byla však pravdivá. Bella je nejlepší. Za to, co chce, se nikdy neomlouvá. Bez obalu to přizná.

Tak jak bych to já nikdy nedokázal.

Sesumíroval jsem si alkoholem rozeseté myšlenky a zkusil to znovu a líp. „Omlouvám se. Neměl jsem to říkat. Dneska jsem prostě mimo.“

S těmi slovy jsem si lehl zas na polštář a převalil se na záda. Zkusit to na Bellu byl hodně hloupý nápad. Nejen že se na mě teď zlobila, ale stejně by to nejspíš nezabralo. V opilosti pro mě existuje časově vymezené okno, do kterého se potřebuju trefit, aby se mi s holkou postavil. Potřebuju být dost opilý na to, aby mi to připadalo jako dobrý nápad. A dost opilý na to, abych se mohl na alkohol vymluvit pro případ, že by mi to nevyšlo. Nesmím být ale příliš pod obraz, protože se potřebuju soustředit, abych to vůbec celé zvládl.

Právě teď jsem však měl víčka příliš ztěžklá na to, abych je dokázal udržet otevřená. Objal jsem však Bellu kolem pasu a ona mi to dovolila.

Už jsem usínal, když Bella vstala z postele. Uslyšel jsem šustění oblečení a tichou ránu, jak její pásek dopadl na podlahu. Zásuvka v komodě se otevřela a zase zavřela, to si asi Bella půjčila moje tričko. O chvíli později si zas vlezla do postele, položila mi hlavu na hruď a přehodila nohu přes moji. S paží kolem mého pasu se ke mně přivinula. Vždycky se ráda tulila.

S rukou na jejím koleni jsem usnul.

Rikker

Nastoupit na novou vysokou v červenci před druhákem má svoje pro a proti. Pro tkví v tom, že jsem shodou šťastných náhod dostal jednolůžák. Pokoj mi však nedali v Turnerově koleji, kterou mi přiřadili, ale v trochu přeplněné McHerrinově koleji. Na mém patře se nacházejí dva další pokoje a v obou bydlí výměnní studenti z Číny. Na McHerrinu se moc večírků nekoná, což mi nevadilo.

Skočil jsem si do společné koupelny na záchod a vyčistit zuby a zapadl do svého malého pokojíku. Loni jsem si zdi pokoje vyzdobil, abych si to tam trochu zútulnil. Letos jsem se s něčím takovým neobtěžoval. Asi jsem otupěl. Dřív jsem si myslel, že pokud si zvolíte vysokou, zůstanete tam čtyři roky, takže si nad postel můžete vyvěsit praporky.

Tehdy jsem trochu předbíhal.

Takže můj malý pokoj teď vypadá jako mnišská cela. Nebo ta vězeňská. Lehl jsem si do postele a zavřel oči, spánek však nepřicházel. Dnešní události mě asi příliš nabudily. Pozitivní je, že jsem si na ledě vedl skvěle. Trenér i Hartley se ke mně zachovali dobře. Bella byla skvělá. To je však jen začátek. Existuje asi tak tisíc způsobů, jak by se to ještě mohlo podělat.

A pak je tu Graham, který dneska vypadal nadšeně asi jako nukleární hřib. Vím o něm věci, které nechce, aby zjistili ostatní. Doufal jsem, že až překoná šok, který mu pohled na mě musel přivodit, zavolá mi a řekne mi to. Kdyby to udělal, ujistil bych ho, že se nemá čeho bát. Nikdy bych o nikom nerozhlásil, že je gay, protože vím, jak je to na prd.

Neudělal bych to ani někomu, kdo se ke mně zachoval stejně mizerně jako Graham.

Pokud by si to ale chtěl u mě potvrdit, nakonec bude muset vzít na vědomí, že se známe. A když jsme u Capriho seděli metr od sebe u jednoho stolu, ani se mi nedokázal podívat do očí.

To byl zatraceně divný zážitek. Graham seděl přímo tam. Zároveň však jako by tam nebyl. Připadalo mi, jako bych snad seděl ve společnosti ducha.

Ležel jsem ve tmě a myslel na něj. Ne poprvé. Když jsem před šesti týdny přijel do Harknessu kvůli zápisu, ozvaly se mi staré vzpomínky. Než to tak ošklivě skončilo, stalo se hodně dobrého. Klidně si tomu říkejte nostalgie. Nebo blbost. Moje podvědomí dávalo přednost vzpomínce na Grahamovo objetí před vzpomínkou na jeho odmítnutí.

Navíc nám tehdy bylo patnáct. Všechno, co jsem s Grahamem sdílel, bylo tak svěží a nové. Není divu, že jsem to doteď viděl před očima v živých barvách.

Sice jsem tam pět let nebyl, stále jsem si však dokázal vybavit Grahamův dům. Vždycky jsme si spolu užívali tam, protože měl v suterénu hernu se starou odrbanou sedačkou a Xboxem. Na základce nás zajímal jenom Xbox.

V deváté třídě nás zajímala ta sedačka.

Kdykoli jsem na tu dobu vzpomínal, nedokázal jsem si vybavit přesný okamžik, kdy jsem si uvědomil, že k němu něco cítím. Byli jsme dva přitroublí puberťáci, kteří spolu o citech moc nemluvili. I když jsme se začali sexuálně dotýkat, nikdy jsme to spolu nerozebírali. Neproběhla ani ta nejkratší konverzace ve stylu: „Líbí se ti holky?“ „Ani ne!“ „Mně taky ne.“ Co já vím, možná se mu teď holky líbí. Nehodlal jsem se ho na to vyptávat.

Před pěti lety jsem se mu líbil já.

Nejdřív jsme byli nejlepší přátelé. Přežili jsme spolu základku. Hráli jsme v jednom týmu hokej a nastoupili na stejnou křesťanskou školu. Po pravdě křesťanství hraje v té části Michiganu, kde jsme vyrostli, velkou roli. I děti na hřišti se tam navzájem vyptávají: „Do kterého kostela chodíš?“ Protože takhle se naši rodiče dívají na svět.

Moji rodiče byli mnohem silnější věřící než Grahamovi. To vím, protože u Grahama doma bylo všem jedno, jestli v neděli hrajeme videohry. A slyšel jsem, jak si Grahamův táta utahuje z toho, čemu věřili rodiče našich spolužáků. „Když vás vezmu do kina na Harryho Pottera, nezačnete vzývat Satana, že ne, kluci? Taky si myslím.“

Nikomu nepřipadalo zvláštní, že jsme si s Grahamem tak blízcí. Ani mně. Na druhém stupni jsem o něm nikdy takhle nesmýšlel. Ovšem i tehdy jsem palčivě vnímal jeho blízkost. Kdykoli vešel do místnosti, poznal jsem to i bez dívání. V patnácti už měl hlas hluboký a drsný a rezonoval ve mně jako ničí jiný.

Holky na mě takhle nikdy nepůsobily. Některé byly milé a dobře se mi s nimi povídalo. Jenže nebyly Graham. Neuniklo mi, že ani on jim nevěnoval velkou pozornost. Ani na školních plesech a diskotékách, kam jsme chodili s kamarády a kamarádkami a tancovali na rychlé písničky. Graham si mě nikdy nevzal stranou a nezeptal se: „Myslíš, že se jí líbím?“

Ani jednou.

Mezitím jsme hráli v Grahamově suterénu videohry, jako by nám za to platili. Taky jsme se na sebe navzájem dívali v soukromí jinak než venku. Graham se vždycky červenal. Tehdy jsem si uvědomil, jak snadno ho k tomu můžu přimět. Stačilo mu jen opětovat pohled o něco déle než obvykle a na tvářích mu naskákaly růžové skvrny.

Líbilo se mi to, a tak jsem to dělal v jednom kuse.

Ty dlouhé pohledy – a taky to, že jsme během sledování filmů seděli blíž k sobě, než by bylo nutné – trvaly dva roky. A pak během pátečního večera v prvním měsíci na střední škole jsme se přetahovali o ovladač. Aby vyhrál, Graham si jedním kolenem klekl na moje stehno a uvěznil mě pod sebou. Natáhl své dlouhé tělo k mé paži, v které jsem držel ovladač co nejdál od něj. Tehdy jsem si uvědomil, že Graham je na mně. Konečně. Bez přemýšlení jsem mu přitiskl volnou ruku na hruď.

Nikdy nezapomenu, jak sebou pod mým dotykem divoce škubl. Shlédl na mě, červený a rychle dýchající. Maličko jsem nadzvedl bradu a nic víc nebylo potřeba. Graham přitiskl rty na moje.

Náš první polibek byl žhavý a neohrabaný a rozpálil mi tělo jako oheň.

Ano. Tohle. Ano. Ano. Ano. Asi dvě minuty jsem cítil jen šok a údiv. A pak na nás Grahamova máma zavolala z vrchu schodiště do sklepa: „Kluci? Chcete popcorn?“

Graham se okamžitě přesunul na svůj konec gauče. „Jo, jasně,“ křikl.

Pak vstal a přepnul televizi na videohry. A hráli jsme Call of Duty, dokud nebyl popcorn připravený.

Nikdy jsme o tom spolu nemluvili. Ani slovíčkem. Následující týden jsem ale nemyslel na nic jiného a dostával jsem erekci, kdykoli jsem ho uviděl. Když jsem šel ke Grahamovi příště, ruce se mi potily celá ta dvě kola videohry, kterou jsme spolu hráli. Pak na nás Grahamova máma křikla, že jede na nákup, a chtěla vědět, jestli Grahama napadá, co by potřebovali.

„Ne,“ odpověděl jí.

Uslyšeli jsme pleskání podrážek o kuchyňskou podlahu. Pak bouchly dveře do garáže, nakonec před domem nastartovalo auto a jeho máma odjela.

Ve sklepě se na okamžik rozhostilo ticho.

„Takže…,“ vyhrkli jsme oba zároveň.

„Platíš mi colu,“ oznámil jsem.

Graham se nervózně zasmál. „Automat na colu je mimo provoz, tak možná příště.“ Pousmál se a celý zrudl.

„Blbečku.“

O dvě vteřiny později se na mě Graham vrhl a položil mě na gauč. Při prvním polibku zasténal a ten zvuk jsem cítil úplně všude.

Není nic výbušnějšího, než když dva nadržení patnáctiletí kluci konečně ochutnají to, po čem oba tak touží. Zatímco jsme se líbali, Graham kolébal boky. Ten pohyb a dotek jeho pevného těla na mém byl příjemnější než cokoli, co jsem si od našeho prvního polibku každou půlhodinu představoval.

Asi o pět minut později Graham zavřel oči a dvakrát zalapal po dechu. Stačil mi pohled na jeho výraz a byl jsem taky hotový. Pevně jsem ho objal a znovu ho políbil – vlhce, hříšně a víc uspokojivě, než se mi o tom kdy zdálo.

A to se mi o tom tehdy zdávalo často.

O čtyřicet minut později se jeho máma vrátila a našla nás, jak hrajeme na Xboxu hokejovou videohru. Nevšimla si, že se na dně odpadkového koše povaluje několik zmačkaných papírových utěrek.

A tak to začalo.

Líbali jsme se spolu vždycky jen rychle a divoce, protože jsme neměli moc soukromí. Nikdy jsme se ani nesvlékli, protože by to bylo příliš riskantní. Pokaždé jsme ale měli na sobě tepláky s pasem na volnou gumu a taky toho využívali. Víc jsem nepotřeboval, stačilo mi cítit jeho dlouhé prsty, které mi sklouzávaly po břiše až ke slabinám. Někdy na to šel pomalu a škádlivě, jindy rychle a hrubě. Chtěl jsem všechno. Pořád.

Byli jsme nadmíru opatrní. Když tak nad tím přemýšlím, fascinuje mě, že jsme se dokázali tak hlídat. O patnáctiletých klucích se říká ledacos, jen ne to, že by oplývali opatrností a svědomitostí. Ten rok jsem ztratil snad tři páry rukavic a aspoň jednou týdně si doma zabouchl klíče. S Grahamem jsme se však nikdy navzájem nedotýkali, pokud byl v domě i někdo další nebo měl do hodiny přijet. A i tak jsme se naučili líbat a pozorně poslouchat zároveň a odtrhli jsme se od sebe při každém sebemenším zvuku. Nikdy nás nikdo nepřistihl.

Až do jednoho strašného srpnového dne těsně před naším nástupem do druhého ročníku. Zrovna jsem dostal řidičák. Právě ta svoboda byl náš konec.

Jeli jsme do zaplivané části města, kde se měl nacházet obchod s komiksy, o kterém jsme se doslechli. Byla to však jen výmluva, proč být spolu. Zaparkoval jsem a Graham mi položil ruku na stehno, protože prostě mohl. Byli jsme spolu, v autě, venku ve světě. Dvě velké svobody za jedno odpoledne. Obezřetně jsme se rozhlédli, jestli nás někdo nesleduje, naklonil jsem se přes řadicí páku a políbil ho.

S úsměvem vzal můj obličej do dlaní a pronikl mi jazykem do úst. Líbali jsme se maximálně minutu a půl, možná míň. Sotva jsme ale vystoupili z auta, všechno šlo do prdele.

Ozval se křik a dusot nohou. Oba jsme se rozběhli. Věřil jsem, že jim utečeme. Pak jsem se ale ohlédl přes rameno, abych naše pronásledovatele spočítal.

Byla to chyba, která mi změnila život.

Zakopl jsem. Se zděšením jsem spadl na zem a s hrůzou slyšel, jak se dusot blíží. O vteřinu později mě zasáhl do žeber první kopanec. Další mi mířil přímo na obličej. Uslyšel jsem vlastní výkřik.

Schoulil jsem se do klubíčka a pak už si na nic dalšího nevzpomínám.

Netuším, co se dělo následující hodiny. Probudil jsem se v nemocnici s rukou v sádře, se stehy na obličeji a ovázanou hrudí. Máma brečela a táta telefonoval.

„Kde je Graham?“ bylo to první, na co jsem se zeptal.

„Proč?“ vzlykala máma.

Prozradit jí pravdu byla druhá velká chyba.

V nemocnici jsem ležel pět dní a celou dobu přemýšlel, co se mu asi stalo. Kdykoli někdo prošel kolem mého pokoje, pohledem jsem zaletěl ke dveřím. Pokaždé jsem čekal Grahama.

Nikdy nepřišel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když jsme to tajili.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.