STEFANOS

JOSEF SVÁTEK

POSLEDNÍ VRŠOVEC

ROMÁN Z DVANÁCTÉHO STOLETÍ

◆

ČESKÝ BRATR

HISTORICKÁ POVÍDKA

JOSEF SVÁTEK

POSLEDNÍ VRŠOVEC

ROMÁN Z DVANÁCTÉHO STOLETÍ

◆

ČESKÝ BRATR

HISTORICKÁ POVÍDKA

STEFANOS

2021

Text byl aktualizován podle současných jazykových norem a pravidel.

© Edition Jan Suk‚ 2021

© Illustrations Libor Beránek, 2021

ISBN

978-80-88402-07-7 (tištěná kniha)

978-80-88402-09-1 (KF8+Mobi)

OBSAH

PROSLOV

V Ostrovském klášteře

DÍL PRVNÍ

I. Na stolci vévodském

II. Na útěku z Přimdy

III. Z Moravy do Čech

DÍL DRUHÝ

I. Na Hradčanech

II. Opět v klášteře Ostrovském

III. Vršovec a Přemyslovec

IV. Počátek konce

V. Rozřešení minulosti

VI. Katastrofa na Přimdě

DODATEK

ČESKÝ BRATR

(historická povídka)

Ediční poznámka

PROSLOV

V OSTROVSKÉM

KLÁŠTEŘE

Vltava valí hlučně své proudy z výšin zachmuřené Šumavy do otevřeného kraje středních Čech, kde příroda vytvořila mnoho rozmanitých krás, takže charakter těchto krajin vyniká nad jiné příjemností i vznešeností. Zvláště vltavské břehy nad Prahou honosí se těmito vlastnostmi, ačkoli přes všechny své přírodní krásy byly donedávna málo známé a ještě méně navštěvovány pocestnými. Pobřežní krajinu od Zbraslavi ke Kamýku lze bez přehánění nazvat Švýcarskem středních Čech, neboť tam, kde Vltava proráží brdské pohoří, vytvořila tytéž romantické útvary, jaké tak velmi překvapují cestovatele v Polabí severních Čech. Táhlé hřbety Brd porostlé hustými lesy, rozmanité nakupeniny skal a občasná zeleň s temným nastíněním skalních svahů dodávají této málo obydlené krajině jakýsi smutný vzhled, který pozorovatele tím více dojímá, protože nerušené ticho rozložilo svá křídla nad lesy a vrchy a jen z hlubokého údolí Vltavy zaznívá šumění chvátajících vln.

V jedné z nejmalebnějších částí tohoto poříčí, v divoce romantické krajině nad Davlí, právě tam, kde prudce tekoucí Sázava se vlévá do Vltavy, setkává se cestovatel se zříceninami kdysi pověstného benediktinského kláštera a opatství sv. Jana Křtitele. Tento proslulý klášter byl zbudován uprostřed Vltavy na dosti rozsáhlé výspě, která vznikala během tisíců let náporem vod na soutoku obou řek. Že byl tento klášter založen na tak neobyčejném místě, lze vysvětlit pouze tou okolností, že v těchto místech oba břehy Vltavy jsou zúženy sráznými a vysokými skalami, a tudíž v celém okolí nebyla planina, která by mohla posloužit k základům svatyně.

Proto byl zvolen ostrov ležící uprostřed Vltavy jako nejpříhodnější místo pro zbudování kláštera, jemuž podle jeho polohy byl dán název kláštera Ostrovského. Dějinné bádání se však nesnažilo příliš důkladně zjistit příčinu, proč benediktinští mnichové založili tento klášter právě na ostrově, a lid si vysvětloval původ tohoto církevního ústavu způsobem zcela odlišným.

Podle pověsti stála za pohanských dob na vltavském ostrovu nad ústím Sázavy mohutná lípa, pod níž pohanští Čechové vykonávali zápalné oběti bohům. Posvátnost tohoto místa měla prý již od dávných věků tak slavnou pověst, že z celých středních Čech pohanský lid se tu scházel k obětem. A když se začalo v naší vlasti šířit křesťanství a temné pohanské háje byly víc a víc osvětlovány září nového učení spásy, přesto ještě dlouho lid na řečeném ostrovu provozoval pohanské oběti a s obvyklou okázalostí pěstoval kult Svantovíta. To vyvolalo nevoli knížete Boleslava Pobožného, a tak dal posvátnou lípu na ostrovu porazit a na jejím místě vystavět klášter pro benediktinské mnichy, aby odtud hlásali pravé slovo Boží okolnímu lidu. Později přešla slavná pověst pohanského obětiště na křesťanský klášter a kongregace knížete Boleslava se řadila bohatstvím a učeností mnichů hned k břevnovskému klášteru, jenž byl založen jen o několik let dříve.

V Čechách lze nalézt málo podobných míst, jež by souznívala v tak velké míře zevnějškem a polohou s křesťanským klášterem a jeho určením, jako právě davelský ostrov. Ze stran jej obklopují strmé skály, zádumčivé ticho se rozprostírá po celém okolí a jen šumění vln obou řek se rozléhá po krajině, doslova již samotnou přírodou předurčené klášternímu míru a přemítání. Ostrý skalní hřbet dělící Vltavu od Sázavy proniká hluboko do soutoku obou řek a poskytuje nadmíru malebný pohled z nedalekého ostrova, podobaje se zdi, kterou příroda na rozhraní dvou toků postavila svou divotvornou rukou a za níž sázavské zdivočelé vlny narážejí do mírnější Vltavy.

Ostrov je nad vodní hladinou dostatečně vyvýšen a jeho velká rozlehlost poskytovala též místo ke zřízení klášterní zahrady, v níž benediktinští řeholníci ve volných chvílích mohli projevit svou lásku k přírodě a k pestrým dítkům jara. Nyní má již jinou podobu tento ostrov, na němž pouze vysoký kříž a nějaké zbytky základních zdí napovídají, že se tu kdysi vypínala do výše velebná budova kláštera a chrámu požívajícího slavnou pověst. Zorané pole a zahradnické záhony zaujaly nyní místo, kde se před staletími rozléhaly posvátné zpěvy a kde byly konány tajemné úkony víry. Pohroužen do smutných myšlenek pohlíží osamělý poutník na tisícileté ruiny, které hlodající zub času nebo přetvářející lidské ruce nemohly zemi vyrvat; avšak brzy s chutí obrátí svého ducha k pradávným dobám a snaží se v mysli utvořit obraz o vnějším vzhledu a osudech kláštera, jenž srovnán se zemí mnoha staletími přece jen svými dějinami a neobyčejnou polohou dovede upoutat každého pozorovatele.

Také my se v čtenářově doprovodu obrátíme do oněch časů, kdy Ostrovský klášter byl takřka na vrcholu své slávy a blahodárného působení; odvážnou rukou odhrneme šedý závoj z oněch věků, jež se v naší vlasti vyznačovaly pověstnými rozbroji Přemyslovců a obracely společenský pořádek v Čechách tak často naruby.

V oněch dobách stávaly se odlehlé kláštery vyhledávaným útulkem osob, jež v jejich zdech buď hledaly trvalý odpočinek po těžkém životě, nebo se snažily získat novou posilu k dalším životním bojům. V první polovině dvanáctého věku – do níž přenášíme čtenářovu mysl tímto líčením – stával se i Ostrovský klášter podobným útočištěm mužům, jimž byl zapotřebí dočasný útulek před vírem vnějšího světa. Vlídná mysl opatů a klášterních mnichů vítala v každé době osoby osudem takto pronásledované, jimž se s ochotou otevíraly klášterní dveře a bez všetečných dotazů jim byly vyhrazeny pohostinské cely, kde brzy se dostával jejich duším požadovaný klid.

Pro svou výstavnost i kvůli hojným důchodům byl Ostrovský klášter schopen, aby vykonával obvyklou pohostinnost v největší míře. Jsa založen roku 999 vévodou Boleslavem II., příjmením Pobožným, byl hned na začátku obdařen tak hojnými statky a důchody, že v první polovině 12. století patřil právem mezi nejbohatší kláštery v Čechách. Během dvou století se tyto statky jednak novými odkazy, jednak rozumnou správou ještě více rozmnožily, zvláště když po vymření prvních z ciziny povolaných mnichů vstupovali četní synové domácího panstva do řehole benediktinů Ostrovského kláštera a svým majetkem zvětšovali klášterní jmění.

Ke klášteru náleželo velké území na obou březích Vltavy a Sázavy, mimo to pak značný počet vsí a dvorů se všemi výsadami, jak Ostrovu v rozličných dobách byly darovány nástupci Boleslava II. Není tedy divu, že ostrovští opati učinili ze svého konventu skutečnou rezidenci a během času chrám i klášter proměnili v nádherné řádové sídlo. Vltavský ostrov i přes svou rozsáhlost stěží dostačoval k dalšímu rozšíření klášterních budov, takže velká část služebného lidu musela bydlet na levém břehu Vltavy, tam, kde se nyní nachází obec sv. Kiliána. Zde tudíž vznikla zvláštní osada, odkud bylo lodicemi udržováno spojení s klášterem.

Vlastní klášterní budovu tvořilo veliké čtyřhranné stavení s křídlem táhnoucím se na západní straně ostrova; na východní stál chrám o něco vyšší než klášter a opatřený pěknou věží. Vše bylo vystaveno v jednoduchém byzantském slohu, zato však vnitřek chrámu a zejména apsida se skvěly stavitelskými ozdobami. Byla to díla na tehdejší dobu značné umělecké ceny, zhotovená vesměs klášterními mnichy, z nichž mnozí prosluli jako sochaři a iluminátoři.

Klášter s chrámovou budovou vyplňovaly širší jižní stranu ostrova, na severní straně se prostírala klášterní zahrada; mezi ní a nádvořím před klášterem táhlo se několik menších stavení sloužících jako obydlí klášterní čeledi. Kolem nich vedl úvoz po svahu ostrova k rameni řeky, po němž bylo udržováno spojení s pevninou na levém břehu Vltavy. S pravým břehem nebylo žádné spojení, neboť zmíněná skalní stěna tu spadala přímo do řeky. Klášterní zahrada obklopená hustým stromovím, prý pozůstatkem starého pohanského háje, dosahovala na samý konec dolejší části ostrova, odkud ze zvýšeného stanoviště bylo možné přehlédnout v celé šíři ústí Sázavy do Vltavy.

Rovněž nádvoří bylo na třech stranách obklopeno stinnými lipami, což pošmourným stavením a zádumčivému okolí dodávalo poněkud příjemnější ráz. Průčelí kláštera a chrámu bylo však prosté, a jedině vysoký kříž na zděném podstavci se před ním vypínal do výše. Tento kříž byl uctíván jako zázračný, neboť v něm byla tříska z kříže, na němž Spasitel dokonal svůj život na Golgotě, a proto byl u lidí chován ve velké úctě. Pověst říká, že kříž, až dosud na zpustošeném ostrovu stojící, byl vztyčen na témže místě, jako onen zázračný, neboť prý jej husité, i když zničili celý chrám a klášter, nemohli žádnou silou vyvrátit.

Vnitřek kláštera se nelišil od obvyklého charakteru takovýchto budov, až na to, že i zde bylo na každém kroku patrné klášterní bohatství. Cely mnichů nebyly studeně prázdné, avšak žádný přepych v nich nebyl; jen opatův příbytek v hořejší části stavení byl oproti ostatním celám přece jen okázalejší. Vzadu byly hostinské pokoje, umístěné v onom křídle, které jako nějaká mohutná věž převyšovalo o jedno poschodí vlastní klášterní stavbu. Jeho okna vedla ze dvou stran přímo k řece, na vnitřní straně pak do malé zahrádky, která za chrámem zaujímala zbylou část ostrova a byla obezděna vysokou zdí, již se vltavské vlny marně pokoušely zdolat. Tato zahrádka byla vždycky výhradním majetkem opatů, dokonce i mnichové do ní měli přístup jen zřídka; z čeledi pak mimo zahradníka do ní nesměl nikdo vkročit. Od nepaměti byla tedy považována za jakési tajemné místo, a v době, kdy právě začíná naše vypravování, okolní lid jen s jakousi utajovanou hrůzou hleděl k jižnímu cípu ostrova. Vypravovalo se totiž, že v ní jistý hvězdopravec, kmet požívající po mnohá léta pohostinnosti kláštera, provozuje rozličná kouzla, poněvadž prý stále jen v knihách a pergamenech leží a za nočních hodin se v nárožní komůrce věže zabývá zpytováním tajemných sil přírody. Ostatně během času přece jen lid přivykl i tomuto tajemnému konání neznámého starce, ale jižnímu křídlu kláštera se vždy vyhýbal s jakousi hrůzou.

V době, kdy tento kmet využíval útulek v Ostrovském klášteře, totiž na počátku druhé poloviny dvanáctého století, byl v klášteře opatem kněz Petr, prošedivělý stařec, o němž se říkalo, že i když pocházel z panského rodu, přece jen se oddal duchovnímu stavu a získal důvěru svých spolubratrů nejen učeností, ale i věhlasem a rozšafností, a proto už před více než dvaceti lety byl zvolen za opata Ostrovského kláštera. V tomto postavení se stal dobrodincem pro celou krajinu, chudina ho nazývala svým otcem, řeholníci ho pak ctili jako muže daleko je převyšujícího duchem i nábožností. Tato úcta však byla z velké části smíšena i s jakýmsi postojem posvátné hrůzy, jakou v onom věku každý vyšší duch kolem sebe vyvolával a díky zájmu o vědu byl povznesen nad mnohé předsudky světa. Opat Petr měl i na tehdejší dobu znamenitou knihovnu; ta mu též u mnichů méně vzdělaných pomohla k slavné pověsti. Ostatně jeho povaha byla rovněž tak rázná, jako šlechetná, a už mohutný zevnějšek tohoto kmeta, jenž ani nevypadal na šedesátiletého člověka, imponoval hned v prvním okamžiku každému, kdo se setkal s tímto neobyčejným mužem.

Už dvacet roků zastával kněz Petr úřad opata v Ostrovském klášteru; mnohé bouře, za tehdejších nepokojných dob tak často se opakující, šťastně od svého kláštera odvrátil, až po usednutí vévody Vladislava II. na trůn česká země opět se začala těšit na několik let míru a pokojnému vývoji. Klášterní život plynul na ostrovu v příjemném klidu, azyl pronásledovaných byl již po delší dobu opuštěn, vlny veřejného života málokdy překročily skály brdského pohoří, avšak až v době, kdy začíná naše vypravování, tento klidný klášterní život byl náhle vyveden z obvyklých kolejí.

Bylo to na začátku měsíce června 1158, když na ostrovu zavládl neobyčejný ruch. Byl vyvolán početným zástupem obrněných jezdců, kteří za jednoho pozdního odpoledne vjeli průsmykem na levém břehu do vltavského údolí a zamířili přímo ke klášterní osadě. Nepochybně tu byli již očekáváni, neboť všichni obyvatelé jim vyšli vstříc a vítali je jako milé známé. Těchto zbrojnošů bylo asi sto. Všichni byli oděni do třpytného brnění a opatřeni dobrými zbraněmi. Po boku toho, který se choval jako jejich velitel, jel mladík mohutné postavy držící v pravici vztyčený prapor bílé barvy, na jehož jedné straně byl znak českého lva, na druhé pak obraz sv. Jana Křtitele, patrona chrámu Ostrovského kláštera.

Tato družina zaujala téměř celý prostor mezi řekou a skalami vypínajícími se do nesmírné výše na levém břehu nad domky klášterní osady. Na velitelův pokyn sesedali jezdci z koní, které předali do péče klášterní čeledi. Nato zavolal vůdce nedaleko stojícího muže středních let, který obstarával se synem převoz z této strany na ostrov, a řekl mu:

„Kojato, vyprav se rychle na Ostrov k důstojnému opatovi, a vyřiď mu, že vojáci postavení Ostrovským klášterem do pole čekají na jeho požehnání. Hned se však vrať, neboť mě musíš přepravit s mými vojáky na ostrov. Pospěš si, protože už zítřejšího rána máme dorazit do Prahy.“

„Už pospíchám, pane kasteláne,“ odpověděl s hlubokou úklonou převozník, „v klášteru vás již od rána netrpělivě očekávají.“

„Až pro nás uděláte cestu ze Slap k Ostrovu schůdnější, pak se také včas dostavíme!“ zabručel vůdce a pokynutím ruky pobídl převozníka ke spěchu, načež se obrátil k opodál stojícímu praporečníkovi a zapředl s ním přerušený hovor.

Převozník mezitím seběhl se synem ke břehu a ihned se oba ocitli na hladině v lehké lodici.

„Pánbůh s námi! Co to množství ozbrojenců hledá na ostrovu?“ zvolal převozníkův syn, když byli několik sáhů od břehu. „Nebo se jim zachtělo klášterního pokladu, a my je tam máme ještě převážet?“

„Mlč, hlupáku, a zbytečně nemluv,“ odsekl mrzutě starý; „vždyť je to ona družina, kterou Ostrovský klášter postavil do pole, aby pomáhala vévodovi Vladislavovi při tažení proti zpupným milánským. Jsou nyní na cestě do Prahy a přicházejí, aby se rozloučili s opatem.“

„Aha, nyní tomu rozumím, proč Kolda také mne verboval na koně.“

„Dobře však pan kastelán učinil, že tě zase vrátil k veslu; zde jsi mi potřebnější, než bys mu prospěl na koni.“

Syn chtěl na to ještě něco odpovědět, ale loďka už zakotvila u břehu ostrova.

Starý převozník ocitl se po několika krocích na nádvoří před klášterem, kde o příjezdu družiny také již věděli, a několika slovy jednomu z mnichů vyřídil kastelánův vzkaz. Nato obrátili se zpět a za malou chvíli po přestoupení na široký prám začali pěší jezdce převážet na ostrov.

Slunce už zapadlo za brdské hory, když se poslední oděnec ocitl na nádvoří, a lehké večerní stíny, do hlubokého údolí předčasně se vkrádající, začaly se rozprostírat po okolí. Kastelán se postavil do čela svému průvodu, blížil se k chrámovým schodům, na nichž jej očekával opat Petr se všemi ostatními mnichy.

Oděnci se rozestavili do půlkruhu, jejich vůdce pak s praporečníkem postoupil vpřed, aby se před opatem a církevní družinou hluboce uklonil. Po obou stranách nádvoří stála zvědavá klášterní čeleď a všechen poddaný lid z pobřežní osady, jejž toto neobyčejné divadlo přilákalo na ostrov. Mnozí z nich drželi smolné pochodně, neboť večerního šera pod lipami rychle přibývalo.

Toto shromáždění vyvolávalo při záři četných pochodní velmi skvělý pohled, neboť rudé plameny se stejně tak skvěle odrážely na leštěných štítech a přilbách vojáků, jako ve zlatě krumplovaných ornátech opata Petra a klášterních hodnostářů. Na okamžik zavládlo posvátné ticho nad celým shromážděním, přerušované jen tajemným hučením řeky. Zraky všech přítomných byly nyní obráceny k vůdci vojenské družiny, který sňav přilbu zdobenou červenobílým chocholem se uctivě přiblížil k opatovi a takto jej oslovil:

„Ctihodný otče opate! Družina vypravená Ostrovským klášterem k tažení proti milánským přišla přijmout tvé poslední požehnání do tohoto boje. Posvěť nám prapor, zdobený znakem české země a patronem tohoto chrámu, neboť již zítra musíme dorazit k vojsku vévody Vladislava u Prahy.“

„Ano, požehnej nám, táhnoucím do boje!“ zvolali jednohlasně vojáci mávající nad hlavami svými meči.

„Už jsem vás očekával, moji stateční synové, k tomuto posvátnému obřadu,“ odpověděl vážným hlasem ctihodný stařec, jenž už svým zevnějškem dělal na každého dojem pravého církevního patriarchy. „Na místě Božím požehnám vašemu praporu a zbrani, kterou budete tasit v cizině pro čest a slávu Páně i českého jména.“

Nato obrátil se k svému průvodu, pokynul hodnostářům a vešel do chrámu Páně ozářeného množstvím svící, jehož dveře zůstaly otevřeny, aby všichni lidé mohli být přítomni na slavnostním obřadu posvěcení praporu. Ostatní řeholníci svého opata po dvou následovali až k oltáři. Za duchovními vešel tam i vůdce a mladý praporečník s praporem, a ti stanuli před oltářem v jisté vzdálenosti. Klášterní čeleď a ostatní lidé se pak vhrnuli do chrámového prostoru oběma postranními vchody, takže hlavní loď byla brzy naplněna. Středem chrámové lodi však byla mnichy laiky utvořena volná cesta, aby z nádvoří, kde vojáci zůstali stát v půlkruhu, bylo možné vidět až k samotnému hlavnímu oltáři.

Mniši začali svůj dojemný sborový zpěv, po jehož ukončení opat přikročil k posvěcení a požehnání praporu. Praporečník sklonil žerď před Božím sluhou, načež ten nad ní vykonal obvyklý obřad svěcení.

„Povznášejte obraz svatého patrona tohoto chrámu a znak země české k pokoření nepřítele prvního panovníka v křesťanstvu!“ tak oslovil opat po skončeném obřadu praporečníka. „Nechť vede vás k vítězství v oněch krajích, které českou statečnost dosud nepoznaly. Přispějte k pádu zrádného Milána a jako vítězové vraťte se zpět do vlasti.“

„Amen!“ zaznělo ve sboru mnichů, načež opat se svým průvodem opět vyšel před chrám, aby požehnal i zbraním zde čekajících oděnců.

„Sláva Vladislavovi! Do boje za vlast!“ rozléhalo se ze sta hrdel vojáků, když prapor opět zavlál nad jejich hlavami. Hrdinné nadšení zmocnilo se v tomto okamžiku všech mužů a mladíků, kteří zvolili obětovat své životy za pokoření nepřátel císaře Fridricha Barbarossy. Znovu se zablýskaly meče v záři pochodní a vojáci je sklonili v půlkruhu, v němž byl opat se svým doprovodem.

Sluha Boží vysoko ve své pravici pozvedl kříž, krásnou byzantskou práci ze zlata zhotovenou, a levicí na obraz ukřižovaného ukazuje, pronesl velebným hlasem:

„Žehnám vaší zbrani, stateční hrdinové české krve! Žehnám jí, kterou budete tasit na nepřítele náměstka Kristova a k povznesení tohoto znamení! Bůh vás provázej na cestě do Vlach, Bůh dopřej vám vítězství před Milánem! My v modlitbách budeme dlít ve vlasti, aby Hospodin jako vítěze vás zase přivedl nazpět domů!“

„Amen!“ dodal opět sbor mnichů a z úst vojáků rozlehlo se nové nadšené jásání: „Sláva Vladislavovi! Do boje pro oslavu vlasti!“

A celé shromáždění opakovalo hlučně: „Sláva vlasti!“, takže toto volání se ozvěnou rozeznělo v blízkých skalách.

Nato požehnal opat křížem skloněné meče, pokropil je svěcenou vodou a na znamení lásky kastelána polibkem na tváře rozloučil se s ostrovskými vojáky, kteří na rozkaz svého vůdce vydali se rychle k lodím, aby se přepravili zase na levý břeh. Všichni byli nadšeni tímto velebným okamžikem a nezkrocená bojechtivost ovládala jejich hruď.

Opat Petr obrátil se nazpět do chrámu, kde ještě bylo konáno obyčejně večerní modlení. Vážně zněly tehdy modlitby a zpěvy mnichů, neboť modlili se za šťastné dosažení velkolepého cíle, cíle, jaký tehdy jevil se celé české zemi v nejkrásnějším světle. Když pak byla pobožnost skončena, ubíral se průvod z Boží svatyně zpět do klášterních cel. Dlouhá řada mnichů v černých hábitech ztrácela se již v temnotě chodby, když poslední dva mnichové-laici ještě setrvali v jasně ozářeném chrámu Páně.

Byly to dvě postavy již zevnějškem velmi od sebe rozdílné, obě však obličejů tak výrazných, že i v mnišském rouchu bylo možné na nich poznat neobyčejné povahy. Mnich, jenž šel po pravici, byl již asi šedesátiletý, neboť jeho hustý vlas a ještě hustší plnovous již zcela zešedivěly, třebaže břemeno těchto let doposud nesklonilo jeho šíji; naopak se vzpřímenou hlavou, v níž hrála dvojice jiskrných očí, kráčel vedle svého druha, jenž svým zevnějškem byl pravým opakem.

Jeho věk dosahoval asi dvaceti pěti let, ačkoli v tomto obličeji se již jevily neobyčejná mužnost a rozvaha. Tmavé oko bylo v tomto okamžiku skloněno k zemi, jako by se pohroužilo do jiných časů a krajů. Na první pohled bylo možné poznat, že jeho čilý duch je zaměstnán vážnými myšlenkami, neboť po celý církevní obřad projevoval pramalou účast ke svému okolí, takže starší druh jej musel často pobízet, aby vstoupil do řady a svým chováním nevzbudil pozornost ostatních spolubratrů.

Oba mnichové, kteří buď náhodou, buď úmyslně zůstali v průvodu jako poslední, náleželi k bratřím laikům, kteří se sice zcela řídili klášterním řádem, ale kdykoli mohli opět vstoupit do světa. Starší z nich, nesoucí jméno bratra Romana, o němž mimo toto jméno jeho druhům nebylo nic více známo, přišel asi před dvaceti lety za tmavé noci do kláštera Ostrovského, a přivedl s sebou hocha asi pětiletého. Po dlouhé rozmluvě s opatem Petrem, který tehdy nově nastoupil do svého duchovního úřadu, zůstal neznámý cizinec v klášteře a v nejvyšším poschodí levého křídla, které bylo obvykle nazýváno věží, mu byla vykázána cela, v níž se svým hochem vedl velmi odloučený život. Nikdo mimo opata neznal jeho dřívější osudy, nikdo také se neodvážil, aby se ho na ně tázal, a když starší pokolení v klášteře poznenáhlu vymřelo, nevěděl nikdo z mladších mnichů, jakým způsobem nejstarší bratr laik přišel k útulku v Ostrovském klášteru. Jen to často dráždilo zvědavost mnichů, proč v posledních letech pravidelně se dostavují v jistou dobu a za tmavé noci zakuklení muži k bratru Romanovi a po delší rozmluvě s ním rovněž tajemně z ostrova odcházejí, načež vždy také následovala tajná rozmluva opata Petra s Romanem. Bylo jim tedy velmi divné, proč opat tak často dlouhé chvíle trávívá ve starcově cele, a proč zároveň k mladíkovi chová tak velkou náklonnost. Byly tím ovšem vyvolávány rozličné domněnky, avšak pravý obsah těchto událostí si nikdo nedovedl vysvětlit.

Tak hoch dorostl v mužného mladíka, z jeho pěstouna stal se šedivý stařec, jenž ve spojení s opatem po celá ta dlouhá léta pečoval co nejsnaživěji o to, aby mladíkova ducha vzdělal a obohatil všemi vědomostmi tehdy běžnými v klášterech. Opatova knihovna poskytovala mu hojnou látku k tomuto zaměstnání a po několika letech bylo mladíkovo vzdělání završeno do takové míry, že se mohl směle poměřovat se všemi učenými mnichy v klášteru. V pozdějších letech jeho příznivec, opat Petr, ho uvedl k onomu tajemnému starci, jenž obýval dolejší část věže, a jemuž opatova zahrádka na jižním cípu ostrova vždy byla otevřena. Tento stařec jinak se vyhýbající společnosti a lidské přízni nalezl však v mladíkovi takové zalíbení, že k velkému údivu ostatních obyvatelů kláštera jej do své cely a do sousedního laboratoria zvával a vyučoval alchymii i hvězdopravě, to vše však jen s tou podmínkou, aby vyjma svého pěstouna se nikomu ani slovem nezmiňoval o konání svého učitele nebo o tom, co zahlédne v jeho uzavřených pokojích. Mladík tento slib věrně dodržoval, ačkoli často na něho bylo naléháno z mnoha stran, aby podal o tajemném starci jakési bližší zprávy.

Nakonec museli zvědavci ukonejšit v tomto směru svou dychtivost, až náhle zase ve velké míře byla vzbuzena tou okolností, když bratr Klement – takové bylo totiž klášterní jméno mladíkovo – po dokončení svých studií začal se učit rozličným uměním rytířským a užívání zbraně. Kastelán nedaleké tvrze Hradiště – týž, který nyní vedl válečnou výpravu z Ostrovského kláštera k Praze – stal se učitelem bratra Klementa v těchto světských věcech a ten věru i v tomto oboru tak zdárně prospíval, jako dříve pod pěstounovým a hvězdopravcovým vedením. Nyní už každý v klášteře tušil, že bratr Klement na Ostrově asi dlouho nezůstane, a že mimo své nadání vymění mnišskou kutnu za lesklé rytířské brnění. Z těchto příčin bylo s úctou pohlíženo k bratru Klementovi, jenž už svým chováním měl jakousi nadvládu nad ostatními laiky a v každém ohledu byl nad ně povznesen.

Za takovéhoto stavu věcí je možné si snadno domyslet, že výjevy právě se na Ostrově odehrávající musely udělat znamenitý dojem na mladíkovu mysl. Jeho zamyšlenost tím byla zcela odůvodněna, neboť musel se loučit s kastelánem, který si zcela získal jeho náklonnost a nyní nastupoval slavnou dráhu českého vojáka. S velikým vnitřním bolem viděl jej odcházet za ostatními, a když již zmizel z jeho očí v úvozu, ještě se za ním díval, jako by litoval, že mu není dovoleno ubírat se za stejným cílem k dosažení slávy a válečné cti.

Jeho pěstoun, oka z něho nespouštěje a výraz vnitřní spokojenosti ve svém obličeji nemoha utajit, pobídl jej násilím k návratu do chrámu, ale i tam byla mladíkova duše zaujata jinými obrazy a jeho mysl naplňoval boj pro vlast a její slávu.

Jako stroj se opět postavil do řady mnichů, jíž se svým pěstounem uzavíral, a byl by zajisté setrval jako socha na svém místě, kdyby temný hlas jeho pěstouna ho náhle nevyrušil z těchto myšlenek.

„Až luna vyjde nad sázavskými skalami, očekávám tě pod lipou na zahradní hrázi. Dnešní noci nastane rozhodný okamžik v tvém životě! Brzy bude vyplněna tvá touha po světě a jeho zápasech!“

Mladík po těchto slovech dychtivě upřel své oči na starce a náhlá změna se objevila v zachmuřeném výrazu jeho obličeje. Temným ohněm mu zaplálo oko, nach se rozlil po bledé tváři a zimničný oheň projel pojednou jeho tělem.

Křečovitě sepjal svou pravicí rámě svého pěstouna a zvolal utajeným hlasem:

„Konečně tedy budu moci vyjít z tohoto vězení na Ostrově! Ó, proč jsi mi nedovolil již s kastelánem vytáhnout do boje?“

Stařec položil prst na ústa, znamení mladému mnichovi dávaje, aby své náhlé pohnutí ukryl před zraky ostatních.

„Pro tebe chovám úlohu vzácnější, než abys sloužil jako terč vlašským střelám. Tebe ve vlasti čeká důstojnější povolání. Neopomeň dostavit se na domluvené místo. Tam bude ti objasněna tvoje nejbližší úloha.“

A odcházel za ostatními do tmavé chodby; mladík jako u vytržení jej následoval.

Mezitím pohasínala všechna světla ve chrámu, tma se rozhostila v prostoru před chvílí ještě tak živém a i nádvoří bylo pojednou jakoby vymřelé. Klášterní čeleď a ostatní lid seběhl totiž k přívozu, aby se naposledy ještě rozloučil s vojáky, z nichž většina pocházela z klášterních dědin. Převážení trvalo tudíž dost dlouho, než se všichni ocitli na planině před osadou na druhém břehu. Čirá noc se mezitím snesla nad údolím, avšak již asi za hodinu vyšla nad sázavskými horami bledá luna a rázem osvítila údolí, v němž panoval tento neobyčejný ruch. Jako za denního světla bylo možné rozeznat veškeré předměty v tomto jasném svitu měsíce, a hradišťský kastelán mohl právem předpokládat dobrou cestu do Prahy za této jasné noci.

Po krátkém občerstvení bylo nasedáno opět na koně a silnicí, která podél úzkého břehu takřka ve skále byla vytesána, dali se jezdci na dalekou cestu, z níž snad žádný se již nazpět neměl vrátit. Smolné pochodně jim dlouho svítily na cestu, jednotlivé pozdravy shromážděného lidu je provázely, až zmizel navždy i poslední z nich za rohem skály naproti Davli.

Pak rozešlo se i množství lidí do svých příbytků. Kojata převezl klášterní čeleď zpět na ostrov a za krátkou dobu panoval v okolí Ostrovského kláštera stejný mír, jaký náležel tomuto posvátnému místu. Pomalu zmizela světla i v jídelně, jen v nejvyšším okně ve věži a v opatově cele kmitalo se mezi sloupovím slabé světélko. To byl jediný projev života v klášteře v této době, kdy luna vystoupala právě do poloviny své dráhy nad úzkým údolím.

Mýlil by se však ten, kdo by se domníval, že všechno již odpočívá v Ostrovském klášteře. Neboť krátce nato, kdy utichl poslední ruch čeledi, otevřely se dveře vedoucí do opatovy zahrady a kolem stinného křoví ubírala se temná postava, jejíž obrysy ve stínu vysoké budovy bylo možné rozeznat jen stěží. Teprve když po několika krocích vystoupila do plné měsíční záře, byl bys v ní poznal mnicha Romana, jenž tajemným způsobem povolal svého chovance bratra Klementa na toto místo. Tmavá kápě zakrývala sice velkou část jeho obličeje, avšak záře měsíce byla nyní tak jasná, že dovolovala dobře rozpoznat jiskrné oči a ostré rysy mnichovy tváře.

Mnich kráčel volným krokem podél celé zahrádky, až stanul u hráze, která ostrov uzavírala z této strany. Byla to mohutná zeď s přepážkou, asi půl sáhu nad zahradní rovinu vystupující, z níž byla rozkošná vyhlídka na hořejší část Vltavy a okolní divoce romantickou krajinu. Uprostřed hráze byla vyzděna pod košatou lipou nízká lávka, jejíž zadní strana se opírala o mohutný kmen stromu. Na této lávce se mnich usadil.

Noc byla nadmíru líbezná, vonné pachy se šířily ze zahrady na všechny strany, slavík tloukl v nedalekém křoví, v dáli vyvstávaly nad Vltavou lehké modré páry, jako myšlenky v hlavě mnichově neustále sem tam poletujíce a každým okamžikem na sebe beroucí jinou podobu; a nad tím vším byla rozlita stříbrná zář měsíce, jež tomuto obrazu dodávala kouzelné osvětlení. Slovem, byla to noc, které jen za letních dob v ostrovské krajině je možné zažít, neboť snad nikde jinde v Čechách nenakupila příroda tolik efektů, jako v tomto lůnu Vltavy, v jejíchž vlnkách se tak pestře míhaly nepokojné paprsky luny, jako by si tam rusalky pohrávaly se svými zlatými kadeřemi.

Avšak všechny tyto vábné obrazy nevzbuzovaly žádný ohlas v mnichově mysli. Zadumán seděl ve stínu lípy, opřen jsa o kmen, takže i dosti bystré oko by jej nerozeznalo od tmavé kůry kmene. Hlava zůstávala na prsa skloněna, nepohnutě tu dlel jako socha, neohlížeje se na okolí. Dost dlouhou dobu trávil již na tomto místě, aniž by jej co vyrušilo z jeho zamyšlení, pojednou však vztyčil hlavu a upřel oko k zahradnímu vchodu ve snaze proniknout tmu.

Znovu se totiž otevřela zahradní dvířka a tmavá postava se blížila se stejným tichým krokem, jaký jsme u prvního pozdního chodce pozorovali, k lípě. Na prostoru měsícem ozářeném bylo možné poznat postavu bratra Klementa, který přicházel na toto dostaveníčko v daný čas.

Při zahlédnutí svého chovance stařec vstal z lávky a popošel mu na krok vstříc, podávaje mu svou pravici.

„Dal jsi na sebe čekat, synu; již s netrpělivostí díval jsem se vstříc tvému příchodu.“

„Copak se to děje této noci? Bdím nebo sním?“ zvolal mladý mnich, jehož zářící obličej a zimničně lesknoucí se zrak svědčily o jeho vnitřním pohnutí. „Ty šeptáš mi slova tajemná a opat Petr zve mne v pozdní hodině do své cely, kde otcovskými slovy se mnou se loučí a své požehnání k nastávajícímu velkému podniku mi uděluje, o němž mi doposud není nic známo a který prý mi podle opatových slov objasníš! Což skutečně tedy opustím Ostrov?“

„Vložil tedy s požehnáním své ruce na tvou hlavu?“ tázal se Roman, nedbaje na mladíkovy otázky, a výraz vnitřní spokojenosti se rozlil po jeho obličeji. „Zůstal tedy věrný své krvi a nezapomněl jako stařec na přísahu, jakou učinil jako muž?“

Klement hnul sebou netrpělivě, že se mu posud nedostalo přímé odpovědi, avšak jeho pěstoun, jenž se nyní zase vrátil ke svým původním myšlenkám, jej rychle uspokojil.

„Odpouštím ti nyní, synu, tvé zpoždění, neboť právě tvým rozloučením s opatem začíná můj velkolepý plán. A tento plán se zdaří, neboť opat Petr tě požehnal.“

„Vždyť znáš jeho lásku a oddanost ke mně!“

„Ano, vím to, že tě miluje právě tak jako já, ačkoli jsi neměl posud ani tušení, jak on je blízký tvému srdci. Avšak již v několika okamžicích se dovíš všechno.“

„Tvá slova a ještě více slova opatova naplňují mne radostnou netrpělivostí, neboť již tuším, že nyní konečně bude vyhověno jediné touze mého života. Pro tebe a ostatní druhy je snad tento klášter vítaným útulkem, mně však zde plyne život jako v hrobě a bez výsledku, a přece horoucí touha mne sžírá po činech, jaké jsi mi tak často dával za příklad.“

Ve starcových tmavých očích zasvítil blesk radosti nad touto řečí mladého mnicha, k níž se však velmi špatně hodila klášterní kutna. „Poznávám z tvého každého slova,“ dodal živějším hlasem, „že klášterním životem nebyla krev Vršovců umrtvena v tvých žilách a že se staneš hodným hrdinných předků našeho rodu!“

„Co to říkáš? Já jsem potomek nešťastného rodu Vršovců, jehož dějiny jsi mi již od dětství líčíval tak skvělými barvami?“ vzkřikl mladý mnich hlasem jevícím nejvyšší úžas, a odstoupil na krok od Romana, jako by hlasatele této neočekávané zprávy chtěl očima pozřít. „A ty sám k tomu rodu též náležíš?“

„Mírni svůj hlas, milý synu!“ odpověděl stařec a položil pravici na mladíkovo rameno. „Toto tajemství musí zůstat naším tajemstvím, a tamhle vidím kmitat světlo v hvězdopravcově cele.“

„Ó, ten dobromyslný stařec nebude naším zrádcem!“ zvolal opět chovanec Romanův, jehož celé nitro bylo pobouřeno tímto sdělením. „Probůh, již mluv a nenechávej mne déle v nejistotě!“

„Nuže, odhrnu tedy clonu, která až dosud zastírala minulost před tvým zrakem. Ano, ty jsi Vršovec z matčiny krve, a mnišská kápě již nebude krýt tvou hlavu. Tvoje matka byla mou sestrou, a byla též sestrou opata Petra, a my jediní byli jsme v onen strašný den záhuby rodu Vršovců roku 1108 na hradu Vratislavi zachováni s pomocí věrného sluhy.“

„Ó, tedy vlastnímu strýci jsem povinován za dosavadní život!“ zvolal mladý mnich v rozčilení, a vřele tiskl starcovu ruku na svá prsa. „Však i nyní svým otcem jako dosud budu tě nazývat, jak jsem to od mládí dělával. K opatu Petrovi mne stejná synovská vděčnost vždy táhla, a nyní teprve rozumím puzení svého srdce. Avšak proč nikdo posud tvůj a jeho pravý původ netuší? Proč nikdo ve vás nectí bratry?“

Oko starého mnicha opět zaplálo temným žárem. „Což není on též Vršovec, jehož jméno v naší vlasti je nyní stiženo kletbou? Nikdo nesmí tušit, že náležíme k tomuto nešťastnému rodu, neboť tím by byla má životní dráha zvrácena, která si vzala jako jediný cíl pomstu na Přemyslovcích. Jeho posvátný úřad zdržuje od vykonání této pomsty, jeho mírný duch se protiví násilí, avšak mne toto roucho neodvrátí od přísahy, kterou jsem již jako chlapec svému vražděnému otci složil v ten hrůzný den, kdy Svatopluk se domníval, že rod Vršovců již docela vyhubil ze zemského povrchu, přísahu, kterou jsem po tajném návratu z vyhnanství opětoval tvé umírající matce, když i ona zničena zradou Přemyslovce tebe jako nemluvně složila do mé náruče, abych tě vychoval k pomstě za ni na rodu jejího svůdce.“

„Ó, znám z tvého častého líčení ten krutý osud Vršovců a nyní dvojnásobně mou duši drásá, když vím, že i v mých žilách obíhá jejich krev. Ano, pomstím je na Přemyslovcích, pomstím na tom vraždychtivém rodu sebe i svou matku, jež podle tvého tvrzení také skonala zločinem jednoho z nich. Však ještě řekni, kdo je můj otec, a zda ho kdy uvidím živého?“

Roman natáhl křečovitě svou pravici proti mladíkovi a zvolal vášní změněným hlasem:

„Tvůj otec již nežije, však je-li ti památka nešťastné matky posvátná, nechtěj jeho jméno znát dříve, než je v rozhodné době zahlaholím do tvého ucha, kdy hádě Přemyslovců bude se zničeno svíjet pod tvou botou. To jméno jediné by snad ochabilo tvou touhu po pomstě na onom vraždícím rodu, to jméno snad by učinilo tvé nitro přístupnější smíru s oněmi, kteří dokonat musí pod rukama nás dvou, které Bůh sám zachoval k vykonání pomsty.“

„Budiž tedy ty mým otcem, můj dobrodinče!“ byla odpověď mladíkova, v jehož duši se střídaly dojmy tak bouřlivě, že ani jejich běh nemohl s rozvahou sledovat.

„Nastal rozhodný okamžik, kdy začne kýžená pomsta,“ řekl přidušeným hlasem starý mnich a náhle vytasil ze svého rukávu dýku, křečovitě ji svíraje v ruce. „Tuto dýku jsem vyňal ze smrtelné rány svého otce, kterou mu zasadil žoldák Přemyslovců v onu osudnou vánoční noc roku 1108. Na tento strašný odkaz mi přísahej, že pomstíš Vršovce na Přemyslovcích, že vykonáš, co ti zavelím vykonat, a byť bys i vlastního bratra měl dát smrti. Dnešní noci začíná naše velká úloha, neboť Přemyslovec Vladislav opouští Čechy, aby věren svým předkům, kteří přízeň německých císařů o závod hledali k potupě české vlasti, pomáhal Fridrichu Rudovousovi vraždit svobodu vlašských měst, která se vzpírají násilnictví Němců. Tato zrada šlechetného vlašského národa buď na něm rovněž pomstěna, při jeho návratu jej nesmí nikdo už vítat jako vladaře Čechů. Proto ještě této noci se vydáme na cestu, abychom hledali spojence proti Přemyslovcům. Přísahej!“

„Přísahám, že Vršovce pomstím na Přemyslovcích, od Kochana a Mutiny k Tistovi krutě popravených, od neviňátka na hradu Vratislavi vražděného až k mé matce, které přichystali předčasný hrob! Přísahám, že dřív neustanu, dokud stejnou měrou nesplatím, co po staletí páchali na nešťastném rodu Vršovců, dokud poslední zmiji z onoho rodu nesprovodím z povrchu české země. K tomu mně dopomáhej Bůh!“

„Jestliže ne Bůh, aspoň hvězdy ti k tomu pomohou!“ zazněl náhle hluboký hlas za kmenem stromu, pod nímž oba mnichové až dosud stáli v úkrytu.

Jako hadem uštknut vrhl se Roman na onu stranu, odkud se ozval nečekaný hlas, a již tam chtěl dýkou mrštit, když tu vystoupila dopředu vysoká postava starce, oděná do temného taláru, po němž splývaly až po pás sněhobílé vousy. Byl to hvězdopravec, jenž mnicha Klementa často vítal ve svém studiu a choval k němu přátelskou náklonnost. Dýka Romanova při tom pohledu klesla a sám mladý mnich odvrátil napřaženou pravici svého pěstouna.

„Tu dýku pro příhodnější dobu a pro šlechetnější krev uschovej!“ začal starý kouzelník a velitelským pokynem přikázal utichnout mnichu Romanovi, který se chystal k prudké otázce po příčině rušení jejich rozmluvy. „Sestavil jsem dnešní noci tomuto mladému muži, jenž k vyššímu úkolu než k mnišským modlitbám zdá se být povolán, poslední horoskop a přicházím, abych mu sdělil, co mi hvězdy o něm zvěstovaly.“

Mladý mnich pozvedl hlavu k starci, jenž zalit září měsíce se podobal spíše nadpozemskému zjevení, a tázal se hlasem, nedočkavostí naděje častěji přerývaným:

„A věští mi hvězdy zdar v podnikání, jež mi právě touto hodinou bylo uloženo?“

„Nevím, co hodláš ve světě činit, avšak získáš v něm mocné postavení. Tvou hlavu bude zdobit koruna a budou se ti kořit velké zástupy. Tak zvěstovaly neklamné hvězdy, zjevivše mi, že z Ostrovského kláštera vzejde českému ujařmenému lidu světlo. Však střež se rodu svého otce. Ten usiluje o tvou záhubu!“

Mnich Roman při těchto slovech sebou trhl a rukou svíral křečovitě svou hruď, jako by se snažil utlumit ve svém nitru neobyčejné pohnutí.

Klement pak rovněž projevující ve tváři nejvyšší úžas na krok zpět ustoupil, nemoha uvěřit svému sluchu, co zde zaslechl od starce.

„Co znamenají tato tajemná slova?“ vyrazil ze sebe sevřeným hlasem. „Já, kdysi prostý mnich, mám nosit korunu. To hvězdy jen lhaly!“

„Pak též lhaly, že dnešní noci již nejsi mnichem!“ odpověděl hvězdopravec drsným hlasem, v němž byla nevole nad mladíkovou nedůvěrou. „Ta tělesa nebes ještě nikdy nelhala; i tebe k tomu cíli doprovodí, jejž jsem ti zvěstoval v této chvíli.“

„A přece nerozumím tvým slovům!“

„Však mně je nyní jasný jejich smysl!“ ozval se náhle Roman, jenž až dosud v hlubokém zamyšlení zde stál a jehož duchem kolovaly tisíceré myšlenky. „To je nové znamení osudu, a hvězdopravcova slova jsou příznivý pokyn do budoucnosti. Spoléhej na výrok hvězd, on ti bude skvělým vodítkem na dráze nastoupené dnešní noci.“

„Budiž, přijímám tuto zvěst, jak by mi ji Bůh sám seslal s nadhvězdných výšin! S důvěrou ve vítězství dám se do boje a potřu nepřítele nešťastného rodu!“

„Však dbej též výstrahy, jakou ti hvězdy podaly!“ pravil tajemný stařec a složil ruce nad mladíkovou hlavou, jako by mu chtěl žehnat.

A odcházel opět tak potichu, jak se objevil.

S hlubokým úžasem pohlíželi za ním oba muži, neschopni dlouhou dobu slova.

První opět se vzpamatoval starý Roman, jenž prudce uchopiv syna své sestry za rameno zvýšeným hlasem zvolal:

„Tady sám Bůh mému záměru dává vyšší posvěcení! My v boji s Přemyslovci zvítězíme, ty se staneš ozdobou rodu Vršovců!“

„A kdy se do toho boje vydáme?“

„Ještě dnešní noci; já jsem vše přichystal k tomuto okamžiku. Jakmile měsíc opustí vltavské údolí, i my je opustíme a vydáme se k Praze, kde nás čekají spojenci!“

„Teprve nyní chápu, proč se opat Petr se mnou rozloučil tak neočekávaným způsobem; je tedy též zasvěcen do tvých plánů?“

„Jen částečně, protože jeho stav a důstojnost mu zabraňují, aby hned na začátku boje vystoupil jako jeho účastník. Naopak vypravil sbor těžkooděnců, jenž by táhl s Vladislavem proti Milánu, aby tak odvrátil od Ostrovského kláštera všechno podezření. Výjev, jehož svědkem jsi byl dnes na Ostrově, je jen článkem onoho mohutného řetězu, jejž jsem ukoval na záhubu Přemyslovců, a o jehož rozsahu ani sám opat nemá tušení, takže s dobrým svědomím mohl provázet sbor těžkooděnců se svým požehnáním na cestu. Ale s tím vším budeš v příhodné době seznámen, nyní se však rozluč i s klášterem, jehož oděv jsi měl dnes naposledy na sobě. V několika okamžicích se na Vltavě objeví lodice, v níž v nás přítel se mnou domluvený přepraví na druhý břeh!“

„Nuže, tedy s Bohem, místa milovaná a přece tak hluboce nenáviděná! Vy jste moje touhy po dlouhá léta umrtvovala, a přece zas jen s rozkoší budu na vás vzpomínat!“

A rozepjal ruce naproti klášteru, v němž dosud trávil svoje léta a na který choval tak mnoho blažených vzpomínek. Vrátil se náhle do minulé doby a mezitím, co jeho pěstoun se obrátil k Vltavě, aby pátral po protějším břehu, pohlížel nazpět k temným klášterním budovám, jež se již od okolních skal neodrážely, neboť luna právě za skalou na levém vltavském břehu zmizela a Ostrovské údolí se náhle ocitlo v neproniknutelném temnu.

V několika okamžicích nato zapleskalo veslo na Vltavě a krátká malá loďka se zastavila přímo u zdi pod lipovým kmenem. Ozvalo se dvoje tlesknutí rukou, na něž mnich Roman stejným znamením odpověděl. Hned nato přikročil k mladíkovi a řekl:

„Okamžik odchodu nastal; přátelé nás již očekávají a brzy musíme mít Ostrov za sebou. Jedná se o pomstu nad Přemyslovci, nesmíme tedy otálet!“

„Pomsta Přemyslovcům!“ zvolal mladý mnich a jediným pohybem roztrhl své klášterní roucho, jež pak vhodil do vln Vltavy. „Svlékám ze sebe starého člověka, teď nastoupím nový život. Vzhůru k Praze!“

„S myslí tak odvážnou dosáhneme zdaru!“ byla starcova odpověď. „Vršovci po půl století opět na českou půdu vstupují, běda jejich katanům, běda Přemyslovcům!“

A ozvěna opětovala v nedaleké skále: „Běda Přemyslovcům!“ tak zřetelně, jako by tam lidský hlas pronesl tato slova.

Hned nato vstoupili oba do loďky, kterou řídil muž oděný do černého pláště, a ten slova nepromluviv, převezl oba uprchlíky z Ostrovského kláštera na druhý břeh.

Zde bylo možné rozeznat tři koně, na jednom z nich seděl do pláště zahalený muž. Roman několik slov potají s ním pohovořiv, přikázal Klementovi vsednout na koně, a sám na třetího se vymrštiv, vydal se s oběma druhy stejnou cestou, kterou se ubíral před několika hodinami kastelán Hradišťský s válečným sborem.

Nikdo v klášteře mimo opata Petra netušil, co se událo této noci v zahrádce na jižním cípu ostrova. Zakrátko nato zmizel Ostrovský klášter uprchlíkům z očí; i jejich stopa se ztratila v tmavé noci.

DÍL PRVNÍ

I.

NA VÉVODSKÉM TRŮNU

V kraji, jemuž vévodí Olomouc, panoval o rok později, kdy se seběhly vypravované události v Ostrovském klášteře, velmi hlučný život. Ze všech stran Moravy denně přicházely vojenské sbory, aby rozmnožily sílu českého prince Soběslava II.

Tento syn Soběslava I., dřívějšího českého vévody, vzepřel se totiž už za nepřítomnosti Vladislava II. prozatímnímu vládci v Praze Děpoltovi a usiloval zmocnit se českého trůnu. Značná část přívrženců v Čechách ho v tomto úmyslu podporovala a brzy stál válečný sbor pod praporem tohoto Přemyslovce, který se domníval, že má více práva na český trůn než Vladislav.

Avšak i Děpolt byl ve střehu a Soběslavův prvotní záměr, aby se náhlým přepadem zmocnil Vyšehradu a Prahy, musel být odročen na příznivější dobu. Po menších šarvátkách svedených kolem hlavního města Čech, z nichž poslední dopadla v Soběslavův neprospěch, obrátil se Děpolt se zbytkem svého vojska na Moravu, kde před nedávnem byla Olomouc dobyta králem Vladislavem II. vítězstvím nad Soběslavovým nejstarším synem Vladislavem a po strašném vyplenění celé Moravy byla postoupena nejstaršímu synu Fridrichovi i s vévodstvím jako údělem. Toto násilnictví českého vévody vzbudilo velké rozhořčení lidu na Moravě, zvláště když Fridrich, sváděn svými rádci, se dopouštěl velkých scestností. Proto mohl Soběslav II. s dobrou vyhlídkou na zdar se obrátit na tuto stranu a proti Vladislavovi z Olomouce začít znovu svůj boj. Ve svém očekávání nebyl také zklamán, neboť celá země hned po jeho objevení přidala se k němu a vypověděla poslušnost Vladislavovi i Fridrichovi. Soběslav mohl ihned přikročit k obležení Olomouce, která při nestatečnosti Fridrichově, jenž hned v prvních dnech obléhání s biskupem Janem IV., Vladislavovým věrným, uprchl potají z města, se dostala v krátké době do jeho moci. Jednak vojenskou přesilou, jednak pomocí tajných přátel Soběslavových ve městě stal se mladý vévoda pánem hlavního moravského města, do něhož právě v té době, kdy toto vypravování začíná, hodlal uspořádat svůj slavný vjezd.

Olomoučtí měšťané, kteří jen s vděčností a oblibou vzpomínali na doby panování nejstaršího syna Soběslava I. Vladislava na Olomoucku, chystali se s plesáním uvítat mladého Přemyslovce, který sliboval vysvobodit je z nátlaku dosavadní tvrdé vlády Vladislavovce Fridricha a zaručoval jim rovnoprávné postavení moravských vévodství s českou zemí. Vladislavovy posádky, jež se v moravských městech v době panovníkovy nepřítomnosti chovaly jako v nepřátelské zemi, byly nyní vlivem Soběslavovým zneškodněny a tím byl získán všechen lid, až dosud utiskovaný, pro stranu náhle se objevivšího uzurpátora.

Když pak i poslední hradba Vladislavova vojska na Moravě, vévodská Olomouc, se musela vzdát, tehdy stal se Soběslav skutečným pánem předního moravského údělu a mohl pomýšlet na další výboj proti Čechám. Jásání rozléhalo se po Olomoucku a sousedních vévodstvích, když se zpráva roznesla rychlostí blesku, že Soběslav po dobytí Olomouce zamýšlí uspořádat slavný vjezd do vévodského sídla.

Ze všech stran sbíhal se moravský lid, aby byl přítomen této slavnosti, která měla zahájit panování nového vévody, jenž si během krátké doby svého veřejného vystoupení již získal velkou oblíbenost u lidu. Tisíce zvědavců všeho stáří a všech stavů naplňovaly v ony dny Olomouc a okolí města, na jehož východní straně se prostíralo ležení Soběslavova vojska. Z tohoto ležení měl vítězný vévoda vyjet, aby se vydal se svou družinou do města.

V určený den panoval už od nejranějšího jitra nadmíru čilý ruch jak ve městě, tak i v táboře, v jehož středu se vypínal do výše ozdobný stan prince Soběslava. Ještě než slunce se vyhouplo nad východní obzor, vstal již mladý vítěz ze svého lůžka, aby se připravil na velkou slavnost tohoto dne.

Sám byl v zadním oddělení svého stanu a na několik okamžiků se pohroužil do čtení pergamenového listu, jejž mu jeho komorník právě odevzdal s podotknutím, že jacísi jezdci v oděvu polských rytířů jej přinesli pro vévodu.

Princ Soběslav, jak se v tomto okamžiku jevil pozorovatelovu zraku, stál na začátku mužného věku, byl příjemné a zároveň velmi významné tváře, jíž dodával mužné vzezření lehký, plný vous. Jeho postava, třebaže rozložitá, měla přece jen důstojný zevnějšek, zvláště udržovaný princovou snahou, aby jeho vznešené postavení se prozrazovalo v každém pohybu. Nádherné rytířské odění zvyšovalo příznivý dojem, jaký Soběslavova postava musela vyvolat.

Jeho temné oči nepokojně těkaly po pergamenu, který ruka křečovitě svírala, a v obličeji objevil se po přečtení listu náhlý výraz překvapení, jenž na okamžik byl schopen vyvolat. Ještě jednou přelétl princ obsah listu, ještě jednou utkvělo zaražené oko na písmenech, načež pravice pergamen odmrštila na nízký stolek. Postoupil o krok vpřed a dupnuv nohou zvolal rozčileným hlasem:

„Právě dnešního dne musela dojít tato zpráva! Právě dnes musí kalit mé dosavadní vítězství! Je to snad zlověstné znamení, abych přerušil započatou dráhu? Nikoli, vrátit se již nemohu a nesmím, i tomuto okamžiku musím jít zmužile vstříc.“

Nato odhrnul oponu visící v polovině stanu a přikázal komorníkovi nacházejícímu se v přední části:

„Nechť kancléř Převoj okamžitě přijde, mám mu sdělit důležité zprávy!“

Komorník odešel ze stanu a zamířil k sousednímu stanu. Soběslav se pak vrátil do své ložnice, netrpělivě očekávaje příchod povolané osoby.

Několik okamžiků nato rozhrnula se opona a vešel stařec asi šedesátiletý, jemuž spadal hluboko na prsa šedý vous. Vlas rovněž šedý pokrýval jen dolejší části hlavy, jejíž temeno již bylo lysé. Oděný do dlouhého černého šatu, podobal se celým svým zevnějškem spíše klášternímu mnichovi, ačkoli odvážný výraz obličeje, nepokojná hra očí a vůbec vzezření tohoto neobyčejného starce nijak nesvědčily o mírumilovném povolání mnicha.

Byl to Převoj, důvěrník a nyní i kancléř vévody Soběslava, jenž hned od jeho prvního veřejného vystoupení zaujímal přední místo v radě mladého knížete. Soběslav si tak velice vážil slov tohoto muže, o jehož původu a dřívějším povolání nikdo z nynější družiny vévodovy ani to nejmenší nevěděl, že ani jediný důležitý krok bez jeho vědomí nepodnikl a jeho vlivu ve všem a všudy se bezvýhradně podroboval. Choval se k němu i se zvláštní uctivostí a lid zvykl si tudíž v něm spatřovat dávno jakéhosi přítele rodiny Soběslava I., který nyní synovi onoho zvěčnělého panovníka sloužil jako pravá ruka.

Se vzpřímenou hlavou vešel Převoj do vévodského stanu a jediným pohledem přelétl celý prostor, aby již z jeho zevnějšku mohl soudit, jaká je příčina neobyčejně časného pozvání princova. Vtom utkvěl starcův jiskrný zrak na pergamenu pohozeném na stole, a již byl také přesvědčen, že vévodovi musela dojít jakási důležitá zpráva.

Soběslav jej také ihned v této domněnce utvrdil.

„Posel z Polska právě dorazivší mi přináší tento list od princezny Marie. Přeje vévodovi Soběslavovi štěstí k nabytí otcova trůnu.“

„To dělají už všichni lidé; co důležitějšího však píše vévodkyně Marie?“

„Že brzy zavítá do Olomouce, aby sdílela bratrovo vítězství.“

„To tím více přispěje k upevnění nového trůnu.“

„A ty se sestřina bystrého zraku pro mne neobáváš?“

„Ani v tom nejmenším, neboť vévodkyně Marie již patnáct let je odloučena od vévody Soběslava.“

„Jsi tedy přesvědčený, že z této strany nám nehrozí žádné nebezpečí?“

„Naopak, řekl jsem už, že příchod té vznešené paní dodá jen lesku olomouckému dvoru a zjedná nám nové přátele.“

Nato vzal stařec pergamen do ruky a pozorně pročítal jeho obsah, aby se seznámil se všemi podrobnostmi.

„Štěstí nám až dosud sloužilo výborně,“ řekl po přečtení listu, „i v této věci vévodovi Soběslavovi svou pomoc neodepře, když je k sobě odvážně připoutá.“

„Mně právě list vévodkyně v tento den nemile překvapil a zdál se mi jaksi být varovným znamením, než zaujmu skutečně místo na vévodském stolci!“

„To jsou pouhé přeludy; ten list ti poskytuje novou záruku skvělé budoucnosti, neboť pokud poznávám z jeho obsahu, hodlá vévodkyně Marie zasnoubením českého vévody Soběslava s princeznou Eliškou polskou ještě více utužit svazek Čech a Polska.“

„A ty bys mi to zasnoubení radil?“

„Bezodkladně se chop zde podávané ruky, neboť ti získá nejen krásnou choť, nýbrž i vydatnou oporu v polském králi. Ostatně jsi na toto setkání a jeho všelijaké následky musel být připraven a věru že s mým návodem též dobře připraven jsi.“

„Pravdu říkáš, milý Převoji! Ano, jsem tím zavázán svému postavení. Jen zmužilou odvahou dosáhnu velikého cíle, byť bych i Přemyslovnu musel připoutat ke svému dvoru.“

„Tím právě svoje protivníky nejjistěji zničíš, když právě je proti sobě použiješ.“

„Nuže dobře, můj starý příteli; i tato věc je již odbyta. Však pověz, máš nějaké zprávy z Čech?“

„Ne právě důležité, neboť do Prahy posud nedošla zpráva o pádu Olomouce. Za to však bylo zajato ve zdejším okolí několik vyzvědačů Děpoltových, jejichž slídivý zrak a pak užvaněnost by nám mezi lidem mohly škodit. Teď však jsou již pod pevnými závorami.“

„Jen dnes ještě ostražitě bdi nad mými tajnými nepřáteli, neboť po svém nastolení na vévodský trůn se nikoho již neobávám.“

V tomto okamžiku zazněl na několika stranách tábora zvuk trubek a bubnů a současně poodhrnula se opona, stan na dvě části dělící, a vešel komorník. Vévoda se na něho prudce obrátil, avšak přemohl náhlou mrzutost nad tímto vyrušením a zeptal se na jeho příčinu.

„Lechové a vladykové se právě v táboře sestavují k slavnostnímu průvodu, vojsko je též už v řadách.“

„Ať můj kůň je tedy připraven!“

„Však dříve než Vaše Milost odjede z tábora, prosí posel z Polska o odpověď na předaný list, neboť ihned musí nastoupit zase zpáteční cestu.“

„Nechť sem vejde,“ byla odpověď vévody, jenž po odchodu komorníka se opět obrátil se slovy ke svému starému důvěrníkovi:

„Dám tedy vévodkyni Marii odpověď příznivou?“

„Ano, že co nejdříve si ji přejete uchopit do bratrské náruče,“ bylo odpovědí starce, jenž při tom nemohl utajit ironický úsměv kolem rtů.

Další rozhovor mezi oběma byl přerušen komorníkem, jenž ohlašoval rytíře z Ostrohu. Hned nato vstoupil vyslanec dcery Soběslava I., nyní se zdržující u dvora krále polského Boleslava, do vévodského stanu.

Starý Převoj si Poláka pozorně prohlížel a vyšel kolem něho ze stanu, před nímž vyslancova družina očekávala návrat svého vůdce. Bylo to pět mužů dobře ozbrojených, kteří pohlíželi lhostejně na slavnostní přípravy. Jen jeden z nich, již značně pokročilého věku, upíral pevně svůj zrak ke vchodu do knížecího stanu, takže mu nikdo odtamtud vycházející nemohl ujít. Jakmile však spatřil starce Převoje vycházejícího ze stanu, objevilo se na jeho tváři nejvyšší překvapení a ihned se snažil ukrýt za své druhy, aby nevzbudil pozornost vévodova důvěrníka.

Avšak právě tento rychlý ústup na něho obrátil oči podezřívavého Převoje, jenž v něm musel vytušit jakousi známou osobu, neboť výraz jeho obličeje při spatření tohoto člena polského poselstva zračil totéž překvapení, jaké jsme pozorovali u prvního muže. Na okamžik se zastavil v chůzi a mrštil jiskrným zrakem na onu stranu, kde se před ním neznámý cizinec ukrýval, hned však zamířil dále, takže by povrchnímu pozorovateli jeho pohnutí zcela ušlo.

Dojem tímto neočekávaným setkáním na kancléře vyvolaný musel však být mimořádný, neboť bez ohledu na okolí spěchal do svého stanu a tam jako šílený sem tam pobíhal, chvílemi ze sebe vyrážeje prudká slova. Jeho obličej nabýval hrůzného výrazu, ruce máchaly nepokojně vzduchem a jeho celá bytost, jak se zdálo, byla velice pobouřena.

„To je on, to je on! Můj zrak mne nemýlil!“ řekl po nějaké chvíli zamyšlení přidušeným hlasem. „Jeho útěk přede mnou to dotvrzuje, což je dalším důkazem, že on mne rovněž poznal. Toho padoucha na svobodě trpět nesmím, jinak náš celý plán předčasně odhalí. Vlezl sám do lví pasti, nechť tedy v ní zajde!“

A jako by se utvrdil v jistém pevném úmyslu, povolal svého sluhu do stanu; a nakázal mu obeslat důstojníka vévodovy tělesné stráže.

V několika okamžicích stál před Soběslavovým kancléřem, jenž takto k němu promluvil:

„Právě nyní skýtá se vám, pane rytíři Přechu, nejvhodnější příležitost, kde můžete svou oddanost k vévodovi co nejskvěleji prokázat a zavázat si ho.“

„Povězte jen a pro vévodu všechno podniknu.“

„V družině polského vyslance je stařec; snadno jej poznáte podle červeného pláště. Ten se musí stát vaším zajatcem, ale tak, aby to nevzbudilo pozornost ani u jeho druhů, ani u ostatních lidí. Způsob jeho zajetí ponechávám na vás; pouze podotýkám, že zde běží o velké věci.“

„Jsem připraven tak učinit, ale právě jsem zaslechl, že polské poselstvo ihned se zase vydá na zpáteční cestu, jakmile vévoda pána z Ostrohu propustí. V tom případě by se ovšem toto zatknutí nedalo provést tak snadno. Učiňte však, aby se Poláci zúčastnili dnešní slavnosti a vstoupili do města, pak ručím za bezpečné provedení vašeho plánu.“

„Tak dobře to povídáte, pane Přechu, Poláci musí s vévodou do Olomouce, kde pak snadno vyhovíte vévodovu rozkazu. Jdu hned k vévodovi, aby vyslance dnešního dne zde pozdržel.“

Rytíř Přech vyšel ze stanu, starý Převoj se dal pak na opačnou stranu, vkročil zadním vchodem do vévodského stanu, kde se Soběslav právě blahosklonně loučil s vyslancem vévodkyně Marie. Převoj mu dal tajné znamení, načež vévoda na okamžik ustoupiv několik slov se svým důvěrníkem potají prohodil. Ten hned nato ze stanu vystoupil a Soběslav znovu se obrátil k polskému vyslanci.

„Aby pak moje vznešená sestra již z vašeho líčení, pane z Ostrohu, poznala, jakého uvítání vévodovi Soběslavovi se dostalo od moravského lidu, žádám vás, abyste se zúčastnil s veškerou svou družinou dnešní slavnosti a teprve zítra se vydal na cestu do Krakova… Bez odmluvy, pane z Ostrohu,“ doložil, vida, že ten se chystá vyslovit nějaké námitky, „vy musíte být dnes v Olomouci mým hostem a považuji to již za povinnost ke své vznešené sestře, abych jejího vyslance podaroval se ctí. Očekávám tedy, že vás v průvodu najdu poblíž své osoby.“

A se vznešeným pokynem hlavy vyšel ze stanu, aby sedl na koně a postavil se do čela svého vojska.

Pán z Ostrohu vyšel s hlubokým úklonem za ním a oznámil své družině, že až zítra se vydají na cestu do Krakova. To, jak se zdálo, velmi nemile se dotklo starého muže v červeném plášti, jeho obočí se mrzutě svraštilo a temný mrak přeletěl po jeho čelu. Polskou řečí, v níž však bylo možné rozeznat český přízvuk, obrátil se na pána z Ostrohu:

„Váš náhle změněný úmysl, velmožný pane, i mne nutí, abych v Olomouci strávil dnešní den, ačkoli víte, s jakou dychtivostí vévodkyně Marie v Krakově očekává mé zprávy. Využiji však tohoto dne svým způsobem a ráno opět se s vámi shledám na silnici ke Krakovu.“

„Jak ti je libo,“ odpověděl pán z Ostrohu, „jenom opět zítra se dostav, jinak ti neručím za bezpečný návrat do Krakova.“

„Buďte o mne bez starosti, mezi svými rodáky se již vyznám!“ byla odpověď starce, jenž hned nato se odloučil od polské družiny a v ruchu vojenského tábora zanedlouho zmizel, netuše ani v nejmenším, že dvě osoby, vyslané potají za ním rytířem Přechem, sledují každý jeho krok a na jeho každý pohyb dávají bedlivý pozor. Jeho červený plášť také jej velmi snadno zviditelňoval, a proto tak snadno nemohl být spuštěn z oka.

Mezitím rostl nesmírný ruch po celém táboře, víření bubnů a hlahol trubek se ozývaly ze všech stran, z olomouckých věží pak začaly zaznívat zvony, aby vítězného vévodu vítaly v městských zdech. Prostor mezi ležením a městem byl poset lidem a měšťany, všichni pak netrpělivě očekávali příchod vévody a jeho skvělého průvodu.

Když pak v táboře se všechno sešikovalo, dal se slavnostní průvod na pochod, provázen jsa nekonečnými výkřiky slávy a jásáním, jež se ozývaly z tisíců hrdel. Hruď vévody Soběslava, v nádherném průvodu jedoucího na bílém koni, musela se radostně dmout při pohledu na toto nepřehledné množství, jež vzývalo svého pána a vládce a na vévodský stolec takřka neslo na rukou.

Chvílemi pohlížel s jaksi vděčným výrazem na kancléře, svého důvěrníka Převoje, jenž byl stále poblíž něho a nadmíru vítězným pohledem kolem sebe hleděl, jako by chtěl říct, že toto vše je jedině jeho dílem, jedině výsledkem jeho námahy. Rovněž skvěle zářil obličej vévody Soběslava, jenž lidu blahosklonně děkoval za jeho pozdravy a touto vlídností dělal velmi dobrý dojem na všechny.

Čím více se průvod k branám města Olomouce blížil, tím bouřlivější jásot se vznášel k nebesům, tím hlučnější byla provolávána sláva vévodovi Soběslavovi. Nadšení se zmocnilo všech lidí, neboť se domnívali, že nyní je na obzoru začátek lepších dob, a vítaje nového vládce tím odsuzovali léta právě minulá, jež zasazovala Moravě tak hluboké rány.

U samotné brány, kudy měl průvod vejít do města, sestavil se na nízkém pahorku, odkud bylo možné silnici velmi dobře přehlédnout, hlouček měšťanů, velmi živě všechny okolojdoucí posuzujících a chvílemi slávu Soběslavovi a jeho vojsku provolávajících. Jen jediný muž ve středu tohoto hloučku stojící a zahalený do dlouhého červeného pláště se ve všeobecném ruchu choval zcela tiše. Zdálo se, že ani v nejmenším nesdílí nadšení tohoto lidu, a ačkoli bystrým zrakem všechno kolem sebe sledoval, přece jako by jeho pozornost byla soustředěna na jediné místo průvodu, totiž to, kde byl hlavní hrdina tohoto dne, vévoda Soběslav.

Přední část vítězného průvodu přešla již kolem pahorku, v městské bráně se ztrácejíc. Nyní blížila se vévodova družina a v jejím čele Soběslav na svém bujném koni. Zevnějšek tohoto mladého knížete byl takový, aby hned v prvním okamžiku získal si přízeň lidu, příjemný výraz obličeje byl v tomto okamžiku zvyšován radostným dojmem z tohoto skvělého uvítání; oko zářilo vnitřním žárem, celá postava byla prodchnuta pružností. Lehkou rukou řídil svého koně na dráze, jež jej vedla přímo k dosažení nejvyšší hodnosti v zemi.

„Ach, jaký je to krásný pán, vévoda Soběslav! Tak vlídně posud se k nám neskláněl žádný z našich knížat!“ řekl jeden z měšťanů, natahujících hlavy do výše na zmíněném již pahorku.

„Opravdu, mistře Jareši, tomu dobrota kouká již z očí!“ dodal jiný.

„A sotvaže se na veřejnosti objevil, už steré příklady o jeho lásce k měšťanskému a selskému lidu se vypravují!“ potvrzoval opět první.

„Bůh ho za to požehnej!“ ozvalo se z více stran, „však jsme od pánů a vladyků dost dlouho zkoušeli!“

„Těm velice prý na prsty hledí a pokořuje panskou pýchu! Sláva vévodovi Soběslavovi!“

„Sláva našemu vévodovi! Sláva Soběslavovi!“ zaznělo nyní sborem a celé okolní shromáždění opakovalo s jásáním „Sláva!“, neboť vévoda se ocitl se svým průvodem právě před pahorkem. Bouřlivé volání se mnohokrát opakovalo, jen náš muž v červeném plášti dosud neotevřel ani ústa.

Očima takřka z lebky vystupujícíma hleděl upřeně na vévodu, ani zraku z něho po celou dobu, co jel okolo, nespouštěje; a poněvadž nedalekou branou průvod se tak rychle nemohl ubírat, jako tomu bylo na prostorné silnici, museli všichni na tomto místě postupovat jen krok za krokem. Tím získali měšťané na pahorku a s nimi i onen stařec v červeném plášti nejlepší příležitost, že si mohli prohlédnout vévodu Soběslava od paty až k hlavě v nejmenších detailech.

Červený plášť sledoval vévodu napjatě svým zrakem, až zabočil do městské brány, nato krok poustoupil, jakoby s vnitřním uspokojením, že se přesvědčil o tom, co chtěl dosáhnout svou napjatou pozorností. Rovněž v obličeji se mu náhle rozhostil tento pocit spokojenosti a kýváním hlavy jej dával i zjevně najevo.

Vojenský průvod vyplňoval posud silnici, a proto nebylo možné ještě pomýšlet na odchod z pahorku. Lid stál posud pevně v řadách a kupředu by se byl nikdo ani s největší námahou nedostal; vzadu se pak táhla zahradní zeď, která zamezovala ústupu i na tuto stranu. I potom, když již vévoda dávno se svým doprovodem se ocitl ve městě, zůstaly davy nepohnutě na svém místě.

„Už je tedy mezi námi náš budoucí pán a vládce,“ začal opět mistr Jareš k okolostojícím; „Bůh mu žehnej a dej mu také ještě dosáhnout českého trůnu, který mu stařešinským právem náleží podle zákona Břetislavova.“

„Toho se také brzy domůže,“ ujišťoval jiný, „neboť i v Čechách prý stojí silná strana při synovi Soběslava I.“

„A lid mu půjde v ústrety všude vstříc, neboť už dostatečně poznal vévodovu lásku k lidu.“

„Ano, sláva tedy Soběslavovi, vévodovi olomouckému a českému!“ zajásal znovu mistr Jareš. „Však brzy jím bude!“

A všichni okolní opětovali Jarešovo zvolání.

Vtom postoupil stařec v červeném plášti, až dosud se držící více v pozadí, mezi měšťany a přeměřiv je svými temnými zraky, řekl:

„Dobří lidé, vy jste zajisté vřelí přátelé vévody Soběslava, zdalipak však víte, že také on vám bude tak vřelým přítelem?“

Hlasy nevole nad touto starcovou pochybností se začaly v kruhu ozývat.

„Což jsme tu vlídnou tvář neviděli na vlastní oči?“ vyrazil ze sebe mistr Jareš; „což nám neděkoval tak laskavě za naše provolávání slávy, jako jsme to ještě neviděli u žádného z knížat?“

„Ano, vévoda Soběslav bude nám milostivým vládcem!“ potvrzovali ostatní.

„A co kdyby to vše byla jen licoměrnost, nastražená pouze k tomu, aby lehkovážný lid tím spíše získal na svou stranu?“ odvážil se muž v červeném plášti opět namítat.

„Hrome a ďáble, tak mi o vévodovi nemluvte, starče!“ vzkřikl Jareš a uchopil ho za ramena. „Nebo vám navzdory vašim šedinám rozrazím lebku. Či jste snad Vladislavův špeh?“

Tímto výstupem byla vzbuzena pozornost okolního lidu. Všichni se tlačili kolem obou mužů.

„Nikoli, jsem nejvěrnějším sluhou vévody Soběslava a svou hlavu bych za to obětoval, kdybych mu mohl pomoci k trůnu jeho otců!“ odpověděl vysokým hlasem stařec a jeho oko ohnivě zaplálo.

„Proč tedy pochybuješ o jeho lásce k lidu?“

„Protože o něm samotném pochybuji.“

„Což jsi jej vlastníma očima neviděl zde vjíždět do města?“

„Ano, viděl jsem tam muže jakéhosi slavnostně vjíždět, avšak vévoda Soběslav to nebyl!“

Po těchto slovech se v obličejích objevil všeobecný údiv.

„Co jsi řekl, plesnivý nactiutrhači!“ zvolal opět Jareš a silně lomcoval neznámým starcem.

„Opakuji vám ještě jednou, že vítěz nad Olomoucí není pravý Přemyslovec Soběslav, neboť ten úpí v hlubokém vězení na hradě Přimdě v Čechách!“

„To do očí lžeš, zlolajný krkavče!“ řval rozlícený Jareš a všichni ostatní mu přisvědčovali, rozhořčeni jsouce nad starcovou drzostí, který pronášel tak krutou obžalobu proti vítěznému vévodovi.

„Chopte se ho! Je to zrádce, špeh Vladislavův! Nedovolte mu utéci!“ tak se ozývalo ze všech stran.

„A já vám, dobří lidé, na to přísahám, že je to podvodník, jenž využil mimořádnou podobnost s pravým Soběslavem Přemyslovcem, aby se k vám vetřel jako vévoda Soběslav!“ volal stařec v nejvyšším rozčilení. „Já jsem od mládí sluhou pravého Přemyslovce Soběslava, viděl jsem jej loňského roku podléhat v boji Vladislavovým vojákům, viděl jsem jej na Přimdu do věže odvlékaného, odkud doposud nevyvázl! Nemůže tento být tedy Soběslavem! Jen nápadná podobnost svádí všechny Soběslavovy bývalé druhy!“

Reptání mezi lidem se poněkud zmírnilo, neboť výraz starcova obličeje byl tak přesvědčující, že mnozí začali ustupovat od své původní prchlivosti. Sám mistr Jareš pustil starcovu hruď.

Tohoto okamžiku nerozhodnosti stařec rychle využil.

„Přejete si přesvědčivý důkaz, že má řeč je pravdivá?“ tázal se sboru, který na něho pohlížel s rozdílnými pocity.

„Ano, ano, podej nám důkaz!“ bylo voláno z několika stran.

„Nuže, je vám známo, jakým způsobem Soběslav, druhorozený syn Soběslava I., přišel na svět?“

„To je obecně známo!“ odpovídal mistr Jareš, nemoha pochopit, kam míří tato otázka.

„Předčasně se narodil.“

„Říkáte pravdu!“ odvětil muž v červeném plášti, „Soběslav se z matčina lůna předčasně narodil a to je příčinou, že na jeho tváři žádné vousy nerostou, ani nikdy růst nebudou.“

„Naznač, kam tím míříš,“ řekl Jareš a zamračil se.

„Nuže, byl tento Soběslav též bezvousý, jenž vjel před chvílí do města?“ tázal se stařec s vítězným výrazem v obličeji, a ohlédl se po všech okolostojících.

„Nikoli, měl plný černý vous, jenž dobře slušel jeho obličeji!“ potvrdil Jareš a náhle se zamyslil. Na ostatní lidi tento jednoduchý poukaz zdál se dělat rovněž značný dojem, nedůvěra byla zaseta do jeho hrudi; zlost, jaká se proti starci před okamžikem objevila, náhle začala ustupovat chladné rozvaze.

„A my bychom měli být oklamáni?“ zvolal náhle mistr Jareš. „Vždyť celá země se mu kořila, i panstvo jej uznává za Přemyslovce! Ne, tak to nemůže být, ty nás přece jenom chceš zradit!“

Stařec chtěl odpovědět, vtom však se ozval drsný hlas:

„Zadržte jej! Je to špeh Vladislavův, jakých jsme zde polapili už více!“ Byl to hlas důstojníka vévodovy tělesné stráže, jenž se dral s několika vojáky zástupem na pahorek. „Jsi mým zajatcem, plesnivý padouchu!“ obrátili se k starci, který se snažil marně uniknout jejich svírajícím ramenům. „Ve hradní věži tě naučíme, svádět věrný lid ke zradě!“

Vtom jej žoldáci také již provazy svazovali a odváděli, v čemž jim lid byl ještě nápomocen, neboť důstojník prohlásil jeho řeči za lživé a jej samotného za náhončího nepřátel Soběslavových.

Lid jeho ujišťování tím spíše uvěřil, protože mu bylo známo, že více špehů vyslaných z Čech bylo již chyceno, a nedomníval se jinak, než že i zde má co do činění s obyčejným zrádcem. Žoldáci mezitím odvlékali starce nazpět k táboru, poněvadž na tu stranu nikdo se neubíral a tudíž toto zatčení bylo zde nejméně nápadné.

Zároveň vcházely poslední řady průvodu do městské brány, lid se tedy tam za vojáky hrnul a brzy bylo opuštěno celé návrší i s okolím před branou. Tím hlučněji bylo zato ve městě, kde se ulicemi valil hlavní proud. Ze všech oken vyhlížely nesčetné hlavy, všechna okna a arkýře byly obsazeny, dokonce i po střechách se to jen hemžilo zvědavými. V ulicích pak by ani jablko nepropadlo, neboť tu lid městský i venkovský těsně vyplňoval každý prostor. Volání slávy vítěznému knížeti se v ulicích ještě hlučněji rozléhalo než v prostoru za městem, lid zdál se tu ještě nadšenější a roznícenější.

U samotné brány byl vévoda Soběslav uvítán primátorem a konšely olomouckými, kteří mu přinášeli na červeném polštáři klíče od městských bran. Na primátorovo oslovení odpovídal Soběslav velmi vlídným způsobem, což všechno okolí povzbudilo k novému jásání. Nato za neustálého provolávání slávy průvod se ubíral k vévodskému hradu, kde páni a rytíři olomouckého vévodství očekávali svého vládce, aby se mu zavázali slibem věrnosti a oddanosti.

Ve velké síni rozsáhlého sídla olomouckých vévodů seřadili se kolem vévodského stolce lechové a vladykové, jakož i vyšší duchovenstvo s olomouckým proboštem Tomášem v čele, očekávajíce vstup budoucího pána a vládce. Bylo to skvělé shromáždění velmožů a županů moravských, k nimž se připojil dosti značný počet českých pánů, kteří jsouce Vladislavovými protivníky, buď z osobních příčin, buď z ohledů práva se přidali ke straně syna Soběslava I.

Neobyčejné bylo pohnutí mezi shromážděnými, když na hradním nádvoří zazněl hlahol trubek oznamujících příchod vévody. Většina přítomných posud Soběslava osobně neznala, proto bylo napětí všeobecné; zatímco jedni od nového panovníka očekávali, že bude věrným ochráncem a zastáncem výhradních práv a výsad jejich stavu, chovali druzí zase jakési nejasné obavy ze Soběslavovy lidumilnosti, která se jim zdála být na nepravém místě a z níž podle jejich názoru mohli kořistit jedině obecný lid a nenávidění měšťané. Mnohé příklady tohoto Soběslavova smýšlení již přišly na veřejnost, které mu u lidu sice získaly znamenité sympatie, u mnohých velmožů však vzbuzovaly povážlivé myšlenky.

Přesto všechno bylo uvítání Soběslava v trůnní síni neméně pochlebující než před branami a na ulicích města, i zde se klenba otřásala nekonečným voláním slávy, neboť vévodův rytířský zjev, jeho přirozená vlídnost a mužné chování hned v prvním okamžiku na každého udělaly příznivý dojem.

Soběslav usedl na vévodský stolec, kam jej doprovodili maršálek a přední zemští úředníci. Probošt Tomáš oslovil jej uvítáním ve jménu duchovenstva, dvorní maršálek pak ve jménu vladyků a lechů, kteří mu přišli holdovat a skládat slib věrnosti a poslušnosti. Vévoda mužným hlasem oběma odpovídal, pak se obrátil k celému shromáždění, jež bylo uneseno jeho neobyčejnou výřečností, načež obvyklý obřad nastolení vévody byl zahájen.

Nato byl skládán všemi přítomnými slib věrnosti a poslušnosti, nový vévoda pasoval podle starého obyčeje několik osob na rytířství; pak blahosklonně shromáždění propustil, zvouce přední velmože k dvorní hostině. Sestoupiv pak již jako nastolený olomoucký vévoda z významného stolce, odebral se se svým průvodem do komnat určených pro něj, aby se tam připravil na nadcházející hostinu. Ve své komnatě se převlékl do lehčího oděvu a hned nato propustil všechny dvořany, jen jediný Převoj směl u něho zůstat. Tento starý důvěrník byl po celý obřad nastolení poblíž vévody a ohnivýma očima sledoval jeho každý pohyb, i každé hnutí ve shromáždění.

„Přeji štěstí olomouckému vévodovi k nastoupení na trůn!“ řekl, s hlubokým úklonem k Soběslavovi se přibližuje, když se oba ocitli o samotě. „Proroctví Ostrovského hvězdopravce se nad očekávání brzy vyplnilo.“

„Avšak jedině tvým přičiněním, můj starý příteli,“ odpovídal vévoda podávaje starci svou pravici; „jen tebou a úsilím tvého velikého ducha byl uskutečněn dnešní slavný den. V mých očích tys byl hrdinou této slavnosti!“

„Mnoho jsme dosáhli dnešním dnem, avšak důležitější část předsevzaté práce nám oběma nastává. Na dosažené výši musíme svými srdci proti všem návalům a neodvratně přes všechny překážky kráčet k velkému cíli.“

„Objevila se opět jakási chmura na dnešním jasném obzoru?“

„Ano, nejtemnější ze všech dosavadních. S polským vyslanectvem přijel do Olomouce starý sluha Přemyslovce Soběslava.“

„Co to říkáš? Ten je tady, jenž jediný může tušit náš plán a běh pravých věcí?“

„Ano, týž stařec, jenž v proseckém lese u Prahy mi zavdal první myšlenku k tomuto velkolepému plánu.“

„A který moje velká podobnost s Přemyslovcem Soběslavem všude tak vydatně podporuje.“

„Nuže, dobře-li jsem řekl, nazývaje jeho náhlé zjevení se temným mrakem na našem obzoru?“

„A ty ses posud nezmocnil jeho osoby? Ten jediný může rozvrátit celou budovu našich záměrů!“

„Ó nikoli, milý vévodo,“ odpověděl s úsměšným výrazem starý důvěrník; „tak krátkozraký tvůrce nového vévody olomouckého není, aby toho nebezpečného muže volně nechal kráčet s námi na jedné půdě. Jakmile jsem ho ráno před tvým stanem zahlédl, již dal jsem rozkaz k jeho zatčení a v tomto okamžiku je již v naší moci, jak mi rytíř Přech před chvílí potají sdělil na chodbě.“

„Jak však přišel k polskému vyslanectvu?“

„Vyzvěděl jsem to již od pána z Ostrohu. Po Soběslavově zajetí loňského roku uprchl k vévodkyni Marii do Krakova, která jej nyní vyslala odtamtud do Olomouce ke svému bratrovi, o němž myslí též, že uniknuv z Přimdy, nyní se domáhá českého trůnu.“

„Pak však ví vévodkyně Marie též o všem, co je povědomé jeho starému sluhovi o našem setkání s Přemyslovcem Soběslavem v proseckém lese.“

„Pochybuji o tom z mnoha příčin. Do dnešního dne musel se onen stařec vším právem domnívat, že jeho pán z Přimdy vyvázl; mimo to nemá pán z Ostrohu rovněž jako všichni ostatní ani nejmenší tušení o našem plánu, o čemž by též musel vědět jako přední dvořan princezny Marie; konečně pak potvrzuje nepodstatnost tvých obav samotné psaní vévodkyně.“

„Ano, říkáš pravdu, milý příteli; tvůj jasný duch všechny možnosti už napřed předvídá; bez tebe bych si brzy ve vlastní síti přichystal záhubu.“

„Ty pochybuješ posud o naší velké roli a jejím zdaru; koho však velká myšlenka pomsty na Přemyslovcích po celý život ovládá, ten v tak rozhodné době jen k jedinému cíli napíná všechny své síly.“

„Však z těch dvou osob, jež znají naše pravé okolnosti, zatím jen jedna je v naší moci.“

„Proto je již nejvyšší čas, abych i druhou navždy udělal neškodnou. Již zítra se odeberu do Prahy, než se tam rozšíří pověst o našem vítězství, a pak navštívím i Přimdu, abych si pro budoucnost zajistil spokojenou mysl.“

„A co hodláš s Přemyslovcem Soběslavem?“

„Již tím slovem Přemyslovec jsi ho sám odsoudil, můj chovanče!“ zvolal s jiskrnýma očima stařec, jehož celá bytost se náhle zachvěla. „Jak smí Vršovec o úhlavních nepřátelích svého rodu smýšlet, než s jedem v myšlenkách? On sám v proseckém lese svým návrhem nám připravil tuto příležitost k pomstě rodu Vršovců, nechť nyní se na něm vykoná odkaz mých otců!“

„Probůh, snad nechceš i jeho zbavit života?“ zhrozil se mladý vévoda výroku démonického starce.

„Cožpak není on též Přemyslovcem? Není on synem Soběslava I., který zradu na Vršovcích dovršil tím, že sestru mou…“ V tom náhle se zarazil a ruka se mu křečovitě zaryla do prsou; pak po několika okamžicích dodal s významným pohledem na vévodu:

„Tušil jsem a znám tajnou příčinu toho, proč se chvěje tvé srdce, když Vršovec se chystá Přemyslovci sáhnout na hrdlo. Však prozatím buď bez starosti: Soběslavova rychlá smrt by nám málo prospěla. Mé nynější konání přikazuje mi ona vyšší moc, jež posledního Vršovce žene na jeho dráze dále; a ty chtěje si uchovat, čím v tomto okamžiku se honosíš, dokonce chtěje dále na této dráze vystoupit, musíš se podrobit i v tomto mým úmyslům, jako jsi dosud volně činíval.“

„Nuže, dokážu ti, strašný Vršovče, že i já nejsem nehoden svého rodu!“ zvolal vévoda hlasem, jemuž se snažil dodat výraz nezlomné odhodlanosti. „Dělej v Čechách a na Přimdě, cokoli k mému prospěchu uznáš za dobré.“

„Tak v tobě opět poznávám statného vévodu, jenž hodlá svrhnout násilníka Vladislava z českého trůnu, aby sám na něm usedl. Jen chvílemi se tě, pane vévodo, tyto rozpaky zmocňují, však i tyto následky nemístné citlivosti nebo nátlaku svědomí musí být vyhlazeny.“

„Nech těchto ironických poznámek o vévodovi, kdykoli jsme o samotě; v takových chvílích nejsem vévodou, ani ty mým sluhou.“

„To je jen důkazem, milý synu mé sestry, jak dobře jsem se vžil do své úlohy; jen i ty svou po celý čas mé nepřítomnosti rovněž dobře zastávej.“

„A jak dlouho se hodláš zdržet v Čechách?“

„To závisí od zdaru mé mise. Víš, že v Praze musím jednat ještě s našimi spojenci, neboť hned po mém návratu do Olomouce vytáhneme proti Praze. Rozhodně dřív se navrátím, než vévodkyně Marie s kněžnou Eliškou přijedou do Olomouce. Při onom setkání bude ti zajisté zapotřebí mé pomoci.“

„Já mezitím zde do pole budu svolávat a pak vzhůru proti Přemyslovcům!“

„Pomsta jim a záhuba!“ dodal démon ve starcově podobě a odváděl vévodu do jídelny, kde vladykové a lechové netrpělivě již očekávali příchod svého nového vládce.

Hostina byla nadmíru skvělá a hlučná. Pod okny vévodského sídla pral se lid o peníze zlaté a stříbrné, které čas od času byly vévodskými komorníky vyhazovány z okna. Již nastávala noc a doposud celá Olomouc tonula v rozkoších a plesání, neboť vojsko Soběslavovo po válečných útrapách v měšťanských domech se rozhostivší si vesele počínalo s plnými poháry a mísami, jsouc vydatně podporováno v tomto počínání obyvatelstvem zbaveným těžkého vladislavského jha.

Když pak se noční šero rozprostřelo nad městem a prostor před vévodským hradem opět osaměl, vyšel z jedné z četných hradebních věží olomouckých skromný průvod žoldáků, v jejichž středu kráčel jakýsi shrbený muž v červeném plášti. Byl to zajatec, který se během vjezdu vévody Soběslava vyjádřil proti němu tak neočekávaným výrokem a pobuřoval měšťanstvo.

Důstojník tělesné stráže vévody, rytíř Přech, vedl osobně tento průvod, aby zajatce podle rozkazu odevzdal vévodovu kancléři.

Starý Převoj, předčasně odcházející z hostiny, očekával Přecha ve své komnatě již po delší dobu a chvílemi netrpělivě vyhlížel oknem, kdy konečně se objeví se zajatým. Když pak k němu vešel důstojník a podal obšírnou zprávu o starcově zajetí, ujistil jej Převoj zvláštní milostí vévodovou za tuto službu a dodal pak jakoby lhostejným hlasem:

„Pravil jste tedy, že onen padouch pobuřoval lid proti vévodovi?“

„Ano, tak mi to moji lidé, kteří jej zatkli v proudu zrádných řečí, potvrdili.“

„A bližší obsah těchto jeho řečí vám není znám?“

„Nemohl jsem nic určitého vyzvědět z výpovědí žoldáků, ačkoli jeden z nich říkal, že ten starý zrádce žvástal cosi o tom, jako by vévoda nebyl pravý Přemyslovec Soběslav, který prý vždy byl bezvousý.“

„To je novým důkazem jeho nebezpečného šílenství,“ řekl rychle Převoj, „a zároveň svědectví, jak hanebné prostředky používá Vladislav proti vévodovi Soběslavovi. Nyní jej uveďte ke mně a dbejte na to, aby mne nikdo nerušil v tomto výslechu.“

„Jen také berte, pane kancléři, ohled na mou žízeň,“ podotýkal na odchodu rytíř Přech, jenž měl pověst velkého pijana.

Kancléř se usmál a řekl: „Však hostina tak brzy neskončí, aby nezbylo též pro vás dost!“

Rytíř Přech odešel a krátce nato stařec v červeném plášti stanul před Soběslavovým prvním radou. S výrazem spoutaného lva pohlížel na svého nepřítele a v jeho obličeji se objevilo nejvyšší pohrdání.

Se zcela opačnými city díval se na něho Převoj, jenž se v tomto okamžiku podobal kočce, která si chce nejdříve s lapenou myší pohrávat, než ji zcela zardousí.

Na nějakou chvíli nastalo děsné mlčení mezi oběma muži. Převoj, ruce na prsou založiv a o krok k zajatému pokročiv, je přerušil jako první.

„Zalíbilo se ti tedy o vévodovi Soběslavovi pochybovat? Vzal jsi to nebezpečnou úlohu na sebe, za niž ti nikdo z Přemyslovců nebude vděčen.“

„Bídníku, mám se snad nečinně dívat na to, jak jakýsi dobrodruh zneužívá jména pravého Přemyslovce Soběslava, aby se tak neslýchaně hanebným úskokem zmocnil vlády v Čechách a na Moravě?“

„Ano, zajisté bys mlčel, přežilý mezku, kdybys mohl tušit ve svém vyprahlém mozku, v čí prospěch vlastně vedeme tuto hru. Což nemohl jsi hned na první pohled pochopit, jak užitečné to musí být pravému Soběslavovi, když celé Olomoucko, ba celá Morava okolo něho se postaví do zbraně? Nechápeš, kdo z toho bude nejlépe kořistit, až i v Čechách dosáhneme takových výsledků, neboť tam všechen lid jen čeká na náš příchod, aby se obrátili proti Vladislavovi? Či nebude pak moci Soběslav z Přimdy dosáhnout jen jediným krokem českého trůnu?“

Stařec při tomto neočekávaném obratu vytřeštil oči na Převoje, jehož duševní převahu a ďábelskou zchytralost ovšem nemohl pochopit. Na okamžik oněměl, pak radostně ze sebe vyrazil:

„Jakže? Bylo by možné, že touto lstí vlastně působíte ve prospěch mého nešťastného pána? Vy mu tím vlastně chcete pomoci z vězení a na český trůn?“

„Je mi líto, že to teprve nyní chápeš, bloude, co ti mohlo být jasné od tvého prvního příchodu do Olomouce. To je náš jediný cíl, aby pravý vládce dosedl na český trůn. Jakých prostředků k tomu použijeme, musí nám být lhostejné, neboť je nám jednat s bídnými utiskovateli českého a moravského lidu, s mrzkými parohy německého násilníka Fridricha Rudovousa, od něhož Vladislav chce se domoci královské koruny pro Čechy, jako by naše vlast od svých věčných nepřátel musela hledat odměny za to, že ctižádostivý panovník pomohl Němcům vraždit svobodu vlašských měst. Tu potupu musíme z českého jména smýt a nám věru začátek nad očekávání dobře se daří.“

Hruď starce v červeném plášti vysoko se dmula při těchto slovech, radost nad tímto objevem jevila se ve všech jeho tazích. Dobromyslně podával svou pravici Převojovi a se slzou v oku řekl:

„Odpusťte mi mé jednání, šlechetný muži! Má stará lebka nemohla pojmout tak velkou míru podnikavosti a obětavosti pro mého ubohého pána. Jak lituji každého svého nepředloženého slova!“

„Byl jsem přesvědčen, že budeš smýšlet jinak, starý věrný sluho, jakmile s tebou porozprávím a vylíčím ti pravý stav věcí, nyní víš, co soudit o našem jednání, teď musíš i ty nám být nápomocen.“

„Ó, svůj život nasadím a vše vykonám, jakkoli jsou slabé mé síly, jen když svému pánovi pomohu na svobodu!“

„O to právě nyní běží. Vévoda Soběslav musí být co nejdříve z Přimdy vysvobozen.“

„Pak jsem váš, celou duší i celým tělem váš; jen z oné strašné mučírny ho vysvoboďte, neboť by již nevyšel živ z přimdské věže.“

„Však dovedeme jeho věznitele přelstít a dá Bůh, brzy mu pomůžeme z vězení.“

„A proč raději hned nevytáhneme s válečnou silou k Přimdě? Proč se utíkat ke lsti, když moc je v našich rukou?“

„Krátkozraký starče! Cožpak netušíš, proč Soběslav musí z Přimdy uniknout dříve, než naše vojsko vtrhne do Čech? Nemohl by Vladislav právem vůdce tohoto vojska za podvodníka vyhlásit, kdyby pravý Soběslav posud byl v jeho vazbě?“

Stařec bouchl se pěstí do čela a zvolal: „Ó já hlupák, mne radost nad tímto sdělením tak mozek pomátla, že nejsem schopen ani jediné myšlenky! Teď úplně s vámi souhlasím; povězte jen, kdy potáhneme k Přimdě.“

„Hned zítřejšího jitra se vydáme na cestu. Zatímco já se zdržím v Praze po několik dní, ty zatím se dvěma mými věrnými sluhy se vydáš k Přimdě a tam připravíš vše k vysvobození a vévodovu útěku. Za krátkou dobu i já tam přijdu za vámi a pak osvobozený vévoda Soběslav zaujme místo a moc zdejšího vévody Soběslava, aby dosedl na trůn svého otce.“

„Děkuji ti, Bože!“ zvolal prostoduchý stařec a sepjal ruce na prsou, „že jsi získal takové oddané a nezištné přátele mému nešťastnému pánu! Nyní již nepochybuji o vítězství jeho svatého práva!“

„Nyní se, starý příteli, odeber na odpočinek, který ti poskytne rytíř Přech. S ranním rozbřeskem se musíme blížit již k českému pomezí!“

„Bůh posilni vás ve velkém díle!“ byla odpověď starého sluhy vévody Soběslava, jenž hned nato vyšel z Převojova pokoje a rytířem Přechem byl odveden do jemu určeného příbytku.

„Plesnivý bloude!“ zvolal Převoj, když dozněly kroky odcházejících v chodbě; „tak i tebe dovedu užívat ve svůj prospěch! To právě bude nejjistější záhubou nepřátel mého rodu, že je samotné donutím zuřit proti sobě! Můj rozum byl věru na vahách, jak se Soběslava bez jakéhokoli podezření z jeho strany zmocnit; ten blbý stařec však mi vnukl tu myšlenku důstojnou pekla, abych toho mezka s nejlepším zdarem použil k provedení svého záměru! Když ne Bůh, pak jistě hvězdy k dosažení velkého cíle nám pomohou – ta prorocká slova starého Gorgona se věrně splňují; jen na mně záleží, aby i dále se splňovala, a o to se postará, dá-li Bůh, poslední Vršovec!“

Vyšel ze své komnaty, aby ještě odbyl dlouhou poradu s vévodou, právě se od tabule navrátivším, načež se vrhl do náruče krátkého spánku, aby se svým průvodem ještě před východem slunce vyjel na cestu k Praze a Přimdě.

II.

NA ÚTĚKU Z PŘIMDY

Velebné a dojímavé přírodní obrazy chová v sobě ve všech svých částech naše pravěká Šumava, tento mohutný val proti nátlaku cizinců a sveřepých nepřátel, kteří touto stranou tak často se chystali vpadnout do naší krásné vlasti. Tento velkolepý lem na západní straně Čech nejenže sloužil od věků za vydatnou hradbu ve válkách, honosil se i povždy přírodními krásami, jakých je možné nalézt jinde málokde. Již ta jediná okolnost, že pouze naše velebná Šumava na celém našem světadílu může se v jednotlivých svých částech i v našich dobách ještě vykázat pralesem, kam dosud nevkročila lidská noha, svědčí dostatečně, jak zvláštní a původní ráz musí mít tato krajina. Romantická údolí střídají se tu s nakupeninami hor a skal, nevelká prostranství náhle ustupují srázným vysočinám, jichž stráně jsou pokryté hustými lesy, a nad tím vším vévodí šumavští velikáni, jejichž omšelá temena se ztrácejí v oblacích. Jen málokde je les, nepřetržitě se táhnoucí podél celých západních českých hranic, v naší době hlouběji vymýcen, teprve nový věk začíná i na této straně provádět svou ničivou moc. A přece ještě Šumava v celku neztratila mnoho na svém původním rázu, doposud tam vládne ono zádumčivé ticho, jaké je přirozené hornatým, lesnatým krajinám a jež tak velmi podporuje přemítání sem zabloudivšího cestovatele.

Tím zachovalejší byl ovšem charakter šumavských krajin v polovině dvanáctého věku. Tehdy zasahoval pohraniční les po celé své délce několik mil hluboko do země, tvoře tak neprostupnou hradbu, kterou vedl jen skromný počet průsmyků a pomezních stezek z Bavorska do Čech. Dědiny tady tehdy nebyly ještě žádné, a jen na pokraji lesa prostírala se tu i tam vesnička s roztroušenými staveními, v nichž bydleli tak zvaní Buláci nebo Chodové ustanovení k střežení zemských hranic. Tito Chodové, potomci polských rodin, jež přivedl vévoda Břetislav I. jako zajatce na svém vítězném tahu z Polska, lišili se jak zevnějškem, tak i mravy a svými obyčeji od ostatního českého obyvatelstva a hodili se tudíž zcela k charakteru šumavské krajiny, jež jim byla dána Břetislavem jako úděl. Ti jediní znali průchody šumavskými lesy, ti také sloužili jako stráže a průvodci cestujícím, kteří se tudy ubírali do Bavor.

Mimo vesnice Chodů nebylo ještě v celé části Šumavy od Sušice až po Cheb nic jiného, než několik pomezních hradů, které zároveň sloužily za pevnosti proti Bavorsku. Mezi těmito pomezními hrady zaujímal pak první místo hrad Přimda, západně od města Stříbra asi dvě hodiny cesty ležící od hranice.

Vypínal se na jednom z nejvyšších vrchů v oné krajině, takže vévodě celému okolí poskytoval čarokrásnou vyhlídku ze svého cimbuří. Tato vyhlídka byla tak rozsáhlá, že za jasných dnů bylo možné zahlédnout i výšiny kolem Prahy; zároveň byl tento hrad tak pevný, že se mu oné doby v Čechách málokterý jiný mohl vyrovnat, a proto českým panovníkům sloužil za vhodně položenou pomezní tvrz proti Německu. Původ Přimdy nesahal tehdy ještě do daleké minulosti, neboť tento hrad byl založen teprve roku 1121, ačkoli v paměti se nezachovalo, kdo by byl jeho pravým zakladatelem. Vypravují sice staré české kroniky pěknou pověst o původu hradu Přimdy, ta však si nemůže dělat žádné nároky na skutečnou podstatu.

Žil prý totiž za panování českého knížete Oldřicha u dvora německého císaře jakýsi hrabě z Oldenburku, jenž se zamiloval do císařovy dcery a nevěda, jak ji dostat, prodal císaři své hrabství, a v lese na českém pomezí vystavěl pevný hrad. Nato zabiv dělníky i svou čeleď, aby nikdo nevěděl o poloze hradu, unesl císařovu dceru a po pět let s ní potají bydlel na onom hradě. Císař, jehož dvůr byl v Řezně, zabloudil jednou na lovu a přišel po třech dnech k hradu svého zetě, jímž byl, nepoznaný, pohoštěn.

Nato se vrátil s vojskem chtěje svého zetě trestat na životě, poněvadž však dcera z hradu hrozila sebevraždou a knížata se přimlouvala za oba mladé manžele, vzal je otec na milost a pojal je s sebou zase ke dvoru. Hrad pak zpustl a cesta k němu zarostla; český kníže Oldřich bloudě na lovu v lese nalezl pustý hrad a daroval jej do majetku jednomu ze svých jezdců jménem Přimda, načež odtud podle svého majitele též „Přimda“ byl nazýván.

Historické bádání ovšem vyvrátilo tvrzení této pověsti, přece však nemohlo stanovit přesně, jak a kým Přimda byla založena, a nám vlastně na tom ani mnoho nezáleží. V čase, o němž pojednává naše vypravování, skvěl se již tento hrad v plné své moci a slávě, jsa od českých panovníků častěji používán i za vězení. Tak v něm strádal, jak už víme z minulé kapitoly, sám vévoda Soběslav Přemyslovec ve vazbě a i před ním Přimda mnohé vzácné vězně hostila ve svých podzemních kobkách. Kasteláni na hradě od panovníků ustanovení zastávali tedy vlastně úřad vězeňských strážců a bývali odpovědni svou hlavou za vězně jim svěřené. Od doby uvěznění Soběslavova byl kastelánem na hradě Přimdě župan okolní krajiny Konrád Šturm, muž, jaký se nad jiné dobře hodil k vykonávání onoho úřadu.

Již dříve se zavděčil Vladislavovi II. u dvora mnohými službami a jako rozený Němec vykonal mnohá důležitá poselství ke dvoru německého císaře, za což pak byl odměněn županstvím na Přimdě.

Proti tomuto muži měl se nyní starý sluha vévody Soběslava pokusit, aby svého pána vysvobodil z vazby a uvedl ho vstříc šťastnější budoucnosti. Nezatajoval si ohromné obtíže tohoto odvážného podniku, ale posilovalo jej vědomí, že bude mít ke své ruce spojence, který byl s to chopit se každého prostředku. Myslel tím Převoje, jemuž určil při rozchodu před Prahou místo nedaleko hradu Přimdy, kde by se s ním opět mohl sejít. Byla to chatrč jistého uhlíře ležící severně od Přimdy v hustém lese, již obýval jeden z potomků polských přistěhovalců.

Na tuto stranu obrátil se starý sluha se svými průvodci, aby mezitím prohlédl celé okolí Přimdy a nabyl jistotu o poloze vězení vévody Soběslava. Starý uhlíř Vladiboj byl mu při jeho průzkumu velmi nápomocen, neboť mohl do hradu docházet a tam na čeledi brzy vyzvěděl, kde je vlastně nešťastný kníže zavřen. Dověděv se však, že župan Konrád Šturm dal Soběslava vsadit do věže, ke které zvenčí nebyl kvůli příkrosti skály žádný přístup, vrátil se s velmi skromnými nadějemi do chatrče, kde vévodův starý sluha s oběma Převojovými žoldáky očekával dychtivě jeho zprávy.

Avšak starý Zderad – tak se jmenoval sluha Soběslavův – neztrácel rozum z tohoto sdělení, dal se bez odkladu do vyšetřování celé polohy oné strany hradu, v níž jeho pán byl držen ve vazbě. Zejména v noční době přibližoval se až k samé skalní stěně, na jejímž vrcholu trčela věž. Bylo tu ovšem velmi nesnadné dostat se do výše, avšak mezi skalními trhlinami vyrůstalo dost keřů, jež mohly sloužit jako opora při lezení. Na základě toho zosnoval starý sluha plán k vysvobození svého pána, jenž také hned po Převojově příchodu měl být proveden. Ujistiv se za jedné noci pomocí obou svých žoldáků, že takovýmto způsobem lze se dostat až k zamřížovaným oknům věže, konal nyní už všechny přípravy k provedení zosnovaného záměru. A než přijel Převoj z Prahy, již byl vězeň o tom informován, že jeho přátelé prodlévají nablízku a že se blíží hodina vysvobození z vazby. Oknem dopravil Zderad svému pánovi v noční době několik nástrojů k vypáčení mříže, a tak se z obou stran nyní usilovalo o zdar útěku.

Za několik dní nato ocitl se konečně i Převoj v uhlířově chatrči a sděliv nejprve Zderadovi, že v Praze získal vévodovi nové přívržence a ujistil se jejich pomocí při tomto brzkém vpádu do Čech, dal si podrobně vypravovat vše, co bylo doposud vykonáno k provedení jejich vlastního záměru u Přimdy.

„Nyní ještě čekáme na vás, abychom mohli neprodleně přikročit k hlavní úloze,“ sděloval starý Zderad, který se už nemohl dočkat okamžiku, kdy opět bude moci stisknout svému nešťastnému pánovi ruku.

„Viděl jsi už svého pána tváří v tvář?“ tázal se Převoj.

„Ó, tak rychle to doposud nešlo, zato však jsem slyšel jeho hlas a zněl věru sklíčeně, takže jsem ho stěží mohl po hlasu poznat. Teprve když jsem mu krátce vysvětlil, oč běží, a nástroje k vypáčení mříže mu vhodil do vězení, nabyl jeho hlas opět bývalý jasný zvuk a děkoval srdečnými slovy nám všem, kdo pracujeme na jeho vysvobození.“

„Jsi tedy ujištěn, že je to skutečně tvůj pán, jenž strádá v onom vězení?“

„Tak jako bych tam sám seděl, neboť od nejútlejšího mládí byl jsem stále kolem jeho osoby.“

„Odměna vévody Soběslava tě nemine za tuto tvou námahu,“ dodával Převoj, jemuž v tomto okamžiku pohrával kolem úst jakýsi podivný výraz; „již dnešní noci sám prohledám všechny místnosti a Bůh dá, že už zítra bude tvůj pán na svobodě.“

Nato vyšel z chatrče, aby potají promluvil s oběma svými žoldáky a udělil jim potřebné rozkazy. Nyní chopil se sám velikého díla, jež až doposud spočívalo ve Zderadových rukou, a hojnými penězi se mu podařilo dostat na svou stranu i uhlíře.

Za husté noční tmy vydala se výprava čtyř mužů k západní straně vrchu, na němž se Přimda rozkládala jako nehybný masiv. Nejevila se ani nejmenší známka života v okrsku celého hradu, ai stráže byly rozestaveny jen na přední straně; o zadní sráznou část skály nebylo třeba pečovat, neboť se nikdo odtud nemusel obávat nějakého přepadu.

Mohlo se již blížit notně k půlnoci, když z lesa, který se rozkládal až skoro k úpatí samého vrchu, vykročili naši čtyři muži rozhlížející se pozorně na všechny strany, aby se vyhnuli nějaké zradě a beze všeho podezření se dostali pod skalní stěnu. Brzy se ocitli na místě, odkud bylo nejsnáze dostat se k vrcholu, a tu popisoval Zderad Převojovi tlumeným hlasem cestu vzhůru. Jeden z žoldáků se již dvakrát vydrápal do výše, a toho vyslal i nyní Převoj nahoru, jenže mu dal nyní s sebou jeden konec provazového žebříku, který přivezl pro tento případ z Prahy; tento žebřík měl žoldák nahoře zavěsit na mříž vězení, načež se po něm pohodlně mohlo vystupovat. Jeho délka zcela stačila a brzy žoldák shodil dolů malý kamének na znamení, že žebřík je už bezpečně zavěšen.

Převoj se dal bez prodlení na riskantní cestu a ocitl se s podivuhodnou mrštností rychle u vězňova okna. Tady přikázal žoldákovi opět sejít dolů a snažil se pak svým zrakem proniknout čirou tmu vězení.

Vtom však ozval se zevnitř hlas: „Jsi ty to, můj věrný Zderade? Polovina mé práce je již udělána.“

Při zvuku těchto slov se Převoj zachvěl a ruka mimovolně sáhla po dýce zastrčené za pasem. Hned však ji opět stáhl a s děsným výrazem ve tváři sám k sobě řekl: „Po padesáti letech opět tedy slyším hlas Přemyslovce, který jako chlapci na otcovském hradu mi tak strašlivě hřměl do ucha. Nuže, třes se, potomku vrahů mých otců, sám osud tě nyní vydává do mých rukou!“

Nato naklonil hlavu vpřed a ztišeným hlasem, aby nebylo poznat jeho vnitřní pohnutí, odpovídal vězňovi:

„Nejsem váš sluha, vznešený pane, avšak přítel oddaný nešťastnému knížeti, jenž se rozhodl obětovat život za vaše osvobození!“

„Má tedy Přemyslovec Soběslav ještě více přátel v této zemi kromě svého sluhy?“

„Tisíce čekají na vaše slovo, můj pane, a brzy se ocitnete na svobodě; zítřejší noci vás odtud vyprostíme, a pak běda našim nepřátelům!“

„Ano, běda jim, stejně tak, jak mým přátelům zase knížecí odměna! Prozraď mi své jméno, neznámý příteli, a já si je stále budu opakovat.“

„Až se ocitnete na svobodě, pak také se dozvíte, kdo vás vyrval Přimdě, aby vám připravil skvělejší osud. Nyní jen se již připravte, aby zítra touto dobou bylo vše hotovo k útěku. Já se opět sem dostavím v následující noci a pak vzhůru na koně!“

Hned nato spouštěl se zas dolů po žebříku a z vězení za ním zněla slova: „Dík tobě, šlechetný příteli mého rodu!“

„Kletbu bys zajisté volal, kdybys tušil, co tě očekává z mých rukou!“ zamručel do vousů Převoj v polovině své větrné cesty, načež v několika okamžicích se ocitl opět u svých druhů pod skalou. Zderad chtěl také nahoru vylézt, avšak Převoj to nepřipustil právě proto, že jeho pán je již informován o všem. Toutéž cestou potají se pak všichni nazpět dostali do uhlířovy chatrče.

Druhého dne bylo vše přichystáno k útěku, zejména pět koní stálo v pohotovosti, na nichž měla družina prchat. Převoj potají hovořil celý den s žoldáky, takže to konečně bylo nápadné i samotnému Zderadovi, proto však přece v proudu své radosti nad brzkým vysvobozením pána a svého velitele neměl vůči Převojovi žádnou nedůvěru. Byl jeho slovy tak omámen, že by za něho skočil do ohně, jen když mu zaručí brzkou svobodu nešťastného knížete.

Během dne byl uhlíř vyslán do hradu na zvědy, aby poznal, zda tam snad netuší nic o přípravách k útěku vzácného vězně; již v podvečer však se vrátil s dobrou zprávou, že na celém hradě nikdo nemá ani zdání, co se připravuje příští noci. Vše tedy se schylovalo co nejlépe ke zdaru zamýšleného plánu.

V lesích kolem Přimdy již panovala temná noc, když naše družina s uhlířem v čele se vydala na cestu z chatrče. Jeden z žoldáků byl vyslán s koňmi na kraj lesa na východní stranu, odkud měla být nastoupena cesta k Praze. Podobným způsobem jako za včerejší noci dostali se všichni před půlnocí ke skalní stěně a druhý žoldák vylézal zase s provazovým žebříkem nahoru k oknu věže.

V okně tentokrát však již čekal očekávaný vězeň, dávaje blížícímu se žoldákovi zprávu, že mříž je již ve své hořejší části zcela přepilována, že tedy žebřík za dolejší železné pahýly se musí zavěsit. Nato jediným trhnutím vyvrátil žoldák hořejší část mříže – východ z vězení byl volný.

Převojovi silně bušilo srdce v prsou, napjatým zrakem hleděl do výše, aby mu neušel ani pohyb, a když poznal, že mříž je vypáčena, vymrštil se do výše a v několika okamžicích byl u otvoru věže, jako by si nijak nedal vzít, aby i v tomto posledním okamžiku nepřispěl k vězňovu vysvobození. Jediný Zderad zůstal dole a se zimničným napětím sledoval každý pohyb obou osob vznášejících se pod oknem věže, čekaje dychtivě na okamžik, kdy se mezi nimi objeví třetí.

Mezitím se Převoj ocitl tváří tvář vězni a přes panující tmu se snažil rozeznat rysy tohoto obličeje. Děsné myšlenky musely kolovat jeho duší, neboť nejsa schopen slova, hleděl jen upřenýma očima na muže, který zvolna začal vylézat ven z výklenku nízkého okna. Křečovitě se chytil Převojova ramena, který se zachvěl na celém těle jakoby hadem dotčen, v témže okamžiku však své pohnutí přemohl a své rámě nastavil jako oporu vězňovi. Stejným způsobem pomáhal i žoldák.

„Na svobodě!“ zvolal zachráněný, když se ocitl na výstupku pod oknem. „Díky Bohu a vám, moji přátelé, jsem zachráněn!“

„Rychle odtud!“ byla Převojova temná odpověď, „ještě nejsme z dosahu svých protivníků!“

A začal slézat po žebříku, načež vězeň nastoupil tutéž cestu za ním. V několika okamžicích ocitli se na pevné zemi, zatímco žoldák nahoře počkal, aby ještě sňal žebřík z okna.

„Jste na svobodě, můj milostivý pane!“ zvolal Zderad, když jeho pán se ocitl na zemi v jeho náruči. „Bůh dá, že podruhé se jim do rukou nedostanete!“

„Díky tobě, můj věrný Zderade! Tobě za svobodu a snad i za svůj život děkuji. Konrád Šturm by mne dojista umořil hladem!“

„Probůh, také bídně vypadáte, můj milostivý pane!“ zvolal Zderad, jenž pohlédl zblízka do jeho obličeje. „Ten bídník neujde trestu!“

„Je nám však zapotřebí, abychom mu unikli!“ vpadl jim do řeči Převoj, k němuž mezitím žoldák sestoupil ze skály. „Planými řečmi nesmíme mařit čas; rychle odtud ke koním, jinak se vše pokazí.“

„Pravdu říkáte, můj srdnatý příteli,“ odpověděl vysvobozený vězeň; „věrný Zderad radostí nad mým vysvobozením zapomíná na vše ostatní, a my musíme co nejrychleji odtud spěchat.“

„Vzhůru tedy na koně!“ zvolal Převoj, a již spěchal se svým chráněncem k lesu, za ním prchali žoldák a Zderad, již se ani neohlédnuvše na Přimdu.

Na Převojův rozkaz nebylo ani více promluveno po celé cestě, a když se dostali k místu, kde je očekávali koně, mlčky všichni usedali na koně, a v okamžiku nato pádili lesním úvozem k východu. Na Přimdě nikdo o útěku nic netušil, prchající měli tedy naději, že i v případě pronásledování budou moci uniknout svým protivníkům.

V čele průvodu jel Převoj s Přemyslovcem, který čas od času se snažil zapříst se starcem rozmluvu, vždy však byl nevlídně odkázán až na dobu, kdy se dostanou k prvnímu stanovišti u bezpečného přítele.

„Zastavíme se u jednoho z vašich nejvěrnějších přívrženců, princi,“ tolik sdělil zamyšlený Převoj, v jehož hlavě se rodily opět nové plány, když Soběslav znovu na něho naléhal, aby mu sdělil, kam vlastně jejich cesta především směřuje. „Tam dorazíme ráno a přes den nalezneme bezpečný útulek, načež se v noci vydáme na další cestu. Aby však všelijaké podezření a nebezpečí bylo znemožněno, musíme se ještě za temné noci rozdělit na dvě skupiny, abychom tak své nepřátele, jestliže nás budou pronásledovat, pokud možno co nejvíce svedli z pravé cesty. Zderad se s oběma žoldáky obrátí přímo k Praze, zatímco my se budeme držet více vpravo.“

„Věrný Zderad se nerad se mnou rozloučí,“ odpověděl nato mladý princ, který rovněž, jak se zdálo, viděl nelibě, že musí na čas postrádat svého starého, osvědčeného sluhu.

„Velí tak jen péče o vaši bezpečnost, princi, abychom se rozdělili. Dvojí stopa povede naše pronásledovatele k tomu, že se musí také rozdělit, a již tím mnoho získáme. Proto musíte sám takto rozkázat Zderadovi.“

Soběslav shledal oprávněnost Převojových důvodů a slíbil, že se zachová podle rady svého vůdce. Převoj po těchto slovech se zahalil do svého pláště a slovo již nevyšlo z jeho úst. Avšak sledoval bystrým zrakem každý pohyb svého druha, jako by choval k němu největší péči.

Ostatní tři jezdci za nimi klusali v malé vzdálenosti.

Po několik hodin bez přerušení trvala tato jízda, krajiny mizely mžikem za prchajícími, brzy nebylo se třeba obávat jakéhosi přímého pronásledování. Tak urazili již asi osm mil, když na východě bledý pruh světla začal věštit blízký den. Prchající se právě ocitli v okolí hradu Zbiroha, kde, jak známo, ještě nyní se prostírají ohromné lesy na mnoha mil do šíře i délky, což platilo tím větší měrou o tehdejší době.

Přímo do těchto lesů byla namířena cesta Převojova se Soběslavem. Zderad pak měl spěchat se žoldáky silnicí dále k Praze, jež se táhla podél severní strany lesů.

Na Převojův pokyn zastavil se Soběslav, až k němu přiklusal jeho sluha. V témže okamžiku dal Převoj jakési tajné znamení oběma žoldákům, kteří stejným způsobem dali najevo, že porozuměli jeho pokynutí.

„Zderade,“ začal princ, když se starý sluha u něho zastavil, „prozřetelnost nám káže, abychom se nyní rozdělili a snažili se dorazit do Prahy rozdílnými cestami. Dáš se tedy s žoldáky dále touto silnicí k Praze, zatímco já se svým osvoboditelem nastoupíme tuto další cestu zbirožskými lesy.“

„Ó, pane, váš rozkaz mne velice bolí,“ odpověděl Zderad se zkormouceným výrazem ve tváři; „musel jsem přísahat princezně Marii, že od vašeho vysvobození vás neopustím ani na okamžik, a nyní sám mne od sebe odpuzujete.“

„Musí to tak být, milý Zderade,“ namítal princ; „a což nemám nejvěrnějšího přítele po boku a nesejdeme se už zítřejšího rána opět v Praze? Musíme naše nepřátele klamat co možná nejvíce, a proto musí se naše stopa rozdělit.“

Převoj se úmyslně nemíchal do rozmluvy, aby nevzbudil dřímající nedůvěru starého sluhy, neboť nade vše mu jen o to šlo, aby ho odloučil od jeho pána. Až doposud se Soběslav nedověděl ani slovo o tom, že na Moravě jakýsi uzurpátor převzal samovolně jeho jméno a poslání, a pokud byli na útěku a Převoj neměl mladého Přemyslovce zcela ve své moci, nemělo mu tedy být řečeno nic o moravských událostech. Zderad musel být tedy za každou cenu odtržen od prince a bez něho přinucen k další cestě do Prahy. Zdráhání starého sluhy přimělo konečně i Převoje k tomu, aby mu vyložil nutnost Soběslavova rozkazu a přivedl ho k neodkladné poslušnosti.

„Chceš svou tvrdošíjností uvést svobodu svého pána opět do nebezpečí, sotvaže jí získal?“ vmísil se nyní do jejich rozhovoru. „Je ti dobře známo, co vše závisí na zdaru princova útěku, znáš dobře náš velký plán a chtěl bys mu nyní na cestě k němu klást do cesty překážky? Poslouchej, jako jsi to dělal až dosud, neboť nesmíme ztratit již ani okamžik. Zítřejší noci setkáme se opět v Praze u kastelána Budilova, nejvěrnějšího přívržence prince Soběslava, a tam též se shledáme s ostatními svými přáteli.“

„Vidíš tedy, jak je vše co nejopatrněji uchystáno,“ ujal se opět Soběslav slova, „mohu se zcela spolehnout na své přátele, kteří jsou uvoleni obětovat za mne krev i život a svůj majetek. Podrob se nutnosti a těš se nadějí, že se zase shledáme za několik hodin.“

Zderad jaksi nedůvěřivým zrakem pohlédl na Převoje, ten však vydržel pevně tento pohled.

„Můj milostivý pane, v tomto v okamžiku mne obchází jakési tušení…“

„Nebuď bláhový, snad nechceš chovat nedůvěru k mému vysvoboditeli, jenž mne právě vrátil opět svobodě a životu?“ přerušil mu řeč Soběslav, který již začínal být netrpělivý. „Či neosvědčil on a jeho druzi oddanost ke mně výmluvným skutkem? Tvé tušení je pouhý přízrak, který mne nesmí a nebude déle zdržovat na dráze, jakou jsem nastoupil této noci!“

„Avšak považte, milostivý pane, kdybyste opět měl padnout do rukou svých nepřátel, kdo vám potom přispěje, jestliže se bez našeho doprovodu odvážíte k Praze? Budeme-li všichni pohromadě, pak již se můžeme na odpor proti vašim nepřátelům postavit a vaši osobu chránit. Vzpomeňte jen na onu osudnou noc, kdy jsme bloudili v proseckém lese a každým okamžikem mohli padnout do rukou Děpoltových žoldáků; dnes byste byl zase v témže postavení.“

„A přece doufám, že Bůh mne tentokrát neopustí! Jeď nyní přímo dále k Praze, mne cesta vede těmito lesy!“

A obrátil svého koně vpravo, Převoj se dal taktéž rychle za ním, načež oba žoldáci vzali starého Zderada mezi sebe a s ním uháněli dále po silnici.

„Pamatujte, princi, na prosecký les, kde vás potkalo největší neštěstí!“ křičel stařec v největším pohnutí nazpět za princem, ale jeho hlas nedospěl k princovu sluchu, neboť oba jezdci právě zmizeli v úvozu temného lesa a nebylo po nich ani stopy. Ostatně překazili oba Převojovi žoldáci, kteří byli zcela zasvěceni do tohoto plánu, další výbuchy starcovy vášně, neboť sotvaže s ním byli sami, vytasili náhle své meče a pohrozili mu okamžitou smrtí, jestliže se opováží ze sebe vydat ještě jen jediný hlas.

Nyní teprve nahlédl starý věrný sluha, jak hanebnou a zrádnou hru s ním Převoj provozoval, jen aby mladého Přemyslovce beze všeho podezření z jeho strany dostal do své moci. Hořké slzy vyronily se mu z vyprahlých očí a celý zničen tímto poznáním, oddal se bezmocně své kruté bolesti, která byla tím prudší, čím méně ji směl projevovat a ulevovat si od ní. Jeho průvodci, jejichž bezbranným zajatcem se nyní stal, odejmuli mu poboční zbraň, svázali mu ruce a na křídlech rychlého větru uháněli s ním vstříc neznámému osudu.

Mezitím i Převoj se Soběslavem spěchali dále lesním úvozem, vždy hlouběji vnikajíce do temných zbirožských lesů, v nichž ovšem už byli bezpečni před všelijakým pronásledováním. Pohřížen v hlubokém mlčení, avšak celé okolí i svého mladého druha stále maje pilně na očích, razil si Převoj cestu, jejíž směr mu nepochybně musel být znám, aby jej co nejrychleji přivedl k levému břehu Vltavy. Čím výše slunce vystupovalo na nebeskou báň, tím světleji začínalo být i v pravěkém lese a oba jezdci mohli nyní mnohem rychleji a jistěji sledovat svou cestu, než jak tomu bylo za nočního šera, kdy jen s velkou opatrností se kupředu museli prodírat.

Soběslav, který až dosud jel za Převojem poněkud v pozadí, popohnal nyní zase svého koně vpřed a zamýšlel se dát s ním do delšího rozhovoru, aby se tak seznámil aspoň v hlavních rysech s nynějšími poměry v Čechách a snahami jeho tajných přívrženců.

Převoj, který byl v tomto ohledu až dosud velmi zamlklý, nemohl již držet jazyk za zuby, aby nevzbudil oprávněné podezření mladého prince, a proto mu sdělil o nejnovějších českých událostech aspoň tolik, co sám uznal za prospěšné a co by mohlo podporovat ještě jeho plány. O událostech na Moravě a zejména v Olomouci se ovšem nezmínil ani slovem, a když princ ještě naléhal na sdělení dalších podrobností, odkázal jej na brzký příchod do Prahy, kde u svých tajných přátel prý o všem se dozví, co potřebuje vědět, jakož i o přípravách, které už byly provedeny ke svržení Vladislava z českého trůnu.

Tak jeli již celé dvě hodiny stále na východní stranu, aniž by les, výjimaje několik nevelkých mýtin, dosud opustili. Hrad Zbiroh ležel již daleko na pravé straně za nimi a podle Převojova domnění museli být již nedaleko města Berouna, jež na východním konci lesů zbirožských leželo nad rychle proudící Berounkou. V těchto končinách chtěl se Převoj opět k jihu obrátit, aby nebyl zpozorován nikým z berounských obyvatel. Toto vše vykládal bezelstnému princi tak přirozeně, že ten pranic proti tomu nenamítal, aniž jaké podezření choval, když dosavadní směr své cesty náhle změnili a dali se k jižní straně.

Soběslav byl úplně srozuměn s tímto plánem svého vysvoboditele, neboť uznával sám nejlépe, jak mnoho na tom záleží, aby na svém útěku nebyl nikým spatřen.

Právě jeli lesní mýtinou, aby v novém směru se opět dostali do vysokého lesa, který po stráni dost příkře vystupoval, když tu z nízkého mlází, které obklopovalo vysoký les z této strany, zaslechli prudký šum a v témže okamžiku z té strany vyrazil kůň, na němž seděla žena v loveckém oděvu. Oba jezdci neměli ještě ani čas, aby po neznámé dívce, která tak náhle se objevila na jejich cestě, se poohlédli, když se vtom kůň spanilé jezdkyně polekal po náhlém spatření dvou jiných koní a bleskově chtěl uskočit stranou. Na neštěstí však vrazila jeho přední noha na ležící kmen, smekla se na něm a kůň i se svým vnadným břemenem se skácel k zemi.

Dívka, která, jak se dalo soudit už z jejího obleku, ještě více však z toulce a luku na zádech, jako bohyně Diana se od časného rána bavila lovem, ležela nyní bezvládná vedle koně a v takovém stavu ovšem vyžadovala co nejrychlejší pomoc.

Soběslav, hned takřka oslněný při prvním pohledu na ni, nemohl déle než jediný okamžik obdivovat její krásu a milostnost, neboť již v druhém okamžiku se stala ona katastrofa, kterou tak bezděčně způsobili oba jezdci.

Avšak tento jediný pohled stačil princi Soběslavovi, aby nabyl přesvědčení, že tu před ním je jedna z nejlepších českých dcer, jejíž krása se musí zároveň rovnat její odvaze a statečné mysli. Její urostlá postava a vůbec celé vzezření neznámé dívky byly ovšem sto, aby na každého mladíka učinily nejhlubší dojem, tím více pak se to muselo stát v tomto okamžiku, když princ spatřil krásnou děvu zastiženou tak velikou nehodou, která bez prodlení vyzývala k rytířské pomoci.

Soběslav byl také ihned jediným skokem ze sedla a po boku padlého koně, vedle něhož spanilá amazonka ležela zdánlivě beze všeho života na zemi. Mladý princ se nejdříve přesvědčil, zda kůň při svém pádu nezpůsobil žádnou pohromu své velitelce a poklekl pak u hlavy krásné jezdkyně, aby ji přivedl opět k životu. Dívka podle všeho neutrpěla žádné rány, a jen mdloba asi obestírala její smysly, takže tu bez vlády spočívala v rukou Soběslavových. Ostatně musela se samotná lesem prohánět, neboť nikdo ji nesledoval a ze žádné strany také se neobjevil nějaký doprovod.

V témže okamžiku se přiblížil i Převoj se svým koněm k této vábné skupině, avšak jeho pohled se nekochal vnady omdlelé dívky, naopak jeho stažené obočí svědčilo dostatečně, jak je mu nepříjemný tento nenadálý případ a jak zle vyčítá Soběslavovi, že svého vrozeného rytířského ducha uposlechnuv zanechal najednou další útěk a dal se do ošetřování omdlelé jezdkyně. Kdyby bylo po jeho, byl by se ani na okamžik nerozmýšlel nechat ležet ubohou dívku bez pomoci uprostřed lesa, neboť pro jeho plán byl každý zmařený okamžik nenahraditelnou ztrátou, pokud neměl knížecího uprchlíka úplně ve své moci a v bezpečném úkrytu.

Aniž by sesedl z koně a pohlédl na dívku, začal Soběslavovi vykládat důtklivým hlasem, do jakého nebezpečí se vydává, jestliže upustí od svého útěku a v této krajině narazí na ostatní průvodce této amazonky, kteří snad se za ní dostaví co nevidět.

Avšak mladý princ, který během své dlouhé vazby na hradě Přimdě neztratil ani v nejmenším nic ze své vrozené rytířskosti a dvornosti k dámám, nedbal na Převojovy domluvy, nýbrž neúnavně se zabýval neznámou, aby ji opět přivedl z mdloby k vědomí. Ležela jako zlomená bledá růže na jeho kolenou a každé jiné srdce mimo Převojovo by pocítilo soucit při tomto pohledu.

Ale vášnivý stařec, jenž nežil kvůli jinému pocitu než kvůli pomstě, pokládal to mladému knížeti nesmírně za zlé, že spěchá pomoci nešťastné dívce v takovém okamžiku, v němž snad jde o jeho budoucnost a štěstí.

„Princi, tímto svým nepředloženým jednáním uvádíte sebe i mne do největšího nebezpečí. Každým okamžikem mohou z lesa vyrazit druzi této dívky, a pozná-li vás jediný z nich jako Přemyslovce Soběslava, pak bude veta po nás obou.“

„Cožpak měl jsi ty také tolik ohledů na zvážení, když jsi mne vysvobozoval z vězení na Přimdě?“ namítal princ, stále se zabývaje omdlelou dívkou. „Pak zajisté bych se též na svobodu nedostal, a nyní bych se musel sám stydět za své vysvobození, kdybych v okamžiku svého dlouho vytouženého štěstí nepřispěl pomocí, kde je jí tak velice potřeba. Hle, vždyť posud leží bezduchá a bez našeho přispění by tu snadno mohla zahynout.“

„Prospěje vám to však, princi, když i vy tu s ní zahynete?“

„Neobávej se, věrný muži, nějaké zrady. Mně naopak vnitřní tušení říká, že mi vzejde spása z přítomnosti této dívky, a takové tajné hnutí mého srdce mne ještě nikdy nezklamalo. Podrobím se mu i tentokrát a i ty nyní se zachovej podle něho.“

Převoj neodpovídal, patrně přemítal o tom, jak vyhovět princově touze, aby v něm nevzbudil žádné podezření.

„A co mám dělat?“

„Především slez z koně a ohlédni se po nějaké studánce. Tento dívčin závoj poslouží mi výborně k potírání jejích skrání.“

A odepjal sličné dívce závoj obtočený kolem pasu, jenž ovšem asi měl jiné určení, než aby sloužil k zakrytí dívčiných tváří uprostřed těchto širých lesů.

Převoj s velikým vnitřním přemáháním sestoupil z koně a blížil se ke skupině obou mladých lidí, která by na každého jiného udělala ten nejpříznivější dojem. Mlčky uchopil bílý šat a seběhl až dolů k úpatí stráně, kde podél mýtiny uviděl lesní bystřinu mezi travou a keři.

Zakrátko se zase vrátil a podával Soběslavovi navlhčený závoj.

Princ jím pak horlivě třel skráně a čelo dívky a v několika okamžicích nato byla jeho péče odměněna tím, že neznámá dívka sebou pohnuvši také otevřela oči.

„Bohudík, již opět k sobě přichází!“ zvolal Soběslav a nyní něžnou hlavinku na svůj prostřený plášť položiv znovu ji k sobě přiváděl občerstvující vodou. Převoj mezitím se zabýval padlým koněm jezdkyně a pokoušel se o to, aby ho zase postavil na nohy. Kůň však po každém namáhání bezvládně zase klesl k zemi.

„Obě přední nohy jsou zlomeny; bude to dobrá mršina pro vlky ve zbirožských lesích, kteří si na ní pochutnají!“ zamručel do vousů a přistoupil blíže k Soběslavovi, jenž mu právě kynul rukou.

„Dívka opět nabývá vědomí, jakmile nám bude moci oznámit svůj domov, vysadíme ji opět na koně a doprovodíme k rodičům.“

„Její kůň má polámané nohy, z té cesty nebude tedy nic!“ odsekl Převoj.

„Posadíme ji tedy na mého koně a já vedle ní povedu uzdu.“

„A na svůj útěk jste, princi, již zcela zapomněl?“

„Řekl jsem už, že dívku, která pouze námi byla uvedena do tohoto neštěstí, nikdy zde v lese bez pomoci nenechám, byť bych znovu za to měl přijít na Přimdu.“

Takovou rozhodnost Převoj od mladého prince neočekával. Byl mu líčen Zderadem jako na duchu zmalátnělý, jenž bude potřebovat dlouhý čas, aby získal zase původní pružnost a sílu, a nyní již v prvním okamžiku nabýval přesvědčení, že má co do činění s pevnějším charakterem, než se zpočátku domníval. Podle toho také zařídil své budoucí jednání a zdánlivou povolností si chtěl získat prince opět zcela pro sebe.

„O Přimdě nemůže být pro vás již řeči, princi, neboť jsme zde v krajině, vesměs obývané vašimi přívrženci,“ ujal se Převoj znovu řeči a začal Soběslava podporovat v kříšení dívky. „A jak poznávám ze znaku vyšívaného na dívčině rouchu, zdá se mi, že je dcerou Odolena z Červeného Hrádku, jenž má svůj zemanský statek na prahu těchto lesů.“

„Och, tušení mého srdce mne nezklamalo,“ zvolal náhle Soběslav na toto sdělení. „Odolen byl nejvěrnějším přítelem mého zvěčnělého otce, ten i jeho synovi na útěku dopřeje ochranu, a poznáš, můj opatrný příteli, že se tato bezděčná zastávka vlastně jen obrátí k našemu prospěchu.“

„V to konečně doufám, jen kdybychom však byli již na Červeném Hrádku u starého Odolena.“

„Čím dříve jeho krásnou dceru opět k sobě přivedeme, tím spíše se nám pod jeho bezpečnou střechou dostane útulku,“ odpověděl princ a opět se zabýval dívkou.

Konečně znovu se zvedla skleslá víčka, spanilá dívka zhluboka si oddechla a po několik okamžiků udiveně ještě kolem sebe pohlížejíc, náhle se vzpřímila hořejší částí těla a uchopivši křečovitě Soběslava za ruku, zvolala:

„Co se to se mnou děje? Kdo se opovážil na mne sáhnout?“

„Odpusť, krásná dívko,“ odpovídal Soběslav lahodným hlasem; „nalezl jsem tě omdlelou u tvého koně a přiváděl jsem tě zase k životu, jenž na několik okamžiků prchl z krásných tváří. Bohudík, jsi nyní opět probuzena z mdloby.“

Dívka pustila po těchto slovech Soběslavovu pravici, přejela si dlaní po čele, jako by se chtěla rozpomenout na katastrofu, která vyvolala její pád z koně, a pak zvolala:

„Již se pamatuji, Jasoň se pode mnou vzpřímil a náhle sklesl k zemi, načež smysly opustily i mne. Díky tobě, šlechetný mladíku, za tvou pomoc, neboť sama v lese bych sotva se brzy dočkala jiné pomoci.“

„Což vskutku samotná ses proháněla tak časně ráno po zbirožských lesích?“ tázal se pojednou Převoj přistoupiv o krok blíže.

„Kdo je tento muž!“ vykřikla náhle dívka při zvuku starcova hlasu a znovu se blíže přitiskla k Soběslavovi. „Jen on mého koně přivedl k pádu; byl on též u mě, když jsem byla v mdlobách? Pomoci jeho rukou bych se odřekla!“

„Je to můj starý přítel,“ chlácholil Soběslav tento náhlý výbuch dívčiny nedůvěry, zatímco v Převojově zraku po jejích slovech zaplál tmavý oheň nenávisti.

„Mýlíš se, děvo, že bych pouze já byl příčinou tvé nehody,“ odpovídal Převoj temným hlasem; „tvá výčitka týká se nás obou, a proto oba opět jsme ti zase pomohli. Jsi snad dcerou Odolenovou z Červeného Hrádku?“

Dívka svým jiskrným zrakem pohlédla na zamračeného starce, ale odpovědi mu nedavši, obrátila se k Soběslavovi a řekla:

„Ano, Odolen je můj otec, a bude ti zavázán k díkům, jestliže jeho dceru doprovodíš do Červeného Hrádku. Jsem zase opět při smyslech, ale jakási slabost zmocnila se celého těla, že se na Jasoně dostanu jen s tvou pomocí.“

A pohlédla se zvláštním výrazem v oku na mladíka, jenž při pohledu do dívčiných krásných očí se zachvěl posud neznámým pocitem.

„Jasoň nebude se již pyšnit vnadným břemenem,“ odpovídal Soběslav. „Obě nohy má zlomeny a musíš, krásná dívko, vzít zavděk mým koněm.“

„Ubohé zvíře!“ zvolala dívka s politováním a pohlédla na onu stranu, kde Jasoň se svíjel těžce oddechující. Pak ulpělo její oko znovu s jakousi nenávistí na Převojovi, jako by on zavinil neštěstí krásného koně.

V Převojovi se rovněž začal rozmáhat pocit nepřízně k této bytosti, jehož původ si však nedovedl vysvětlit. Tušil pouze, že toto setkání s neznámou dívkou nebude k žádnému prospěchu v dalším sledování a provádění jeho plánů. Neméně pak poznalo jeho bystré oko, že Soběslav veden nikoli pouze citem útrpnosti pomáhal spanilé dívce; nýbrž že jeho ochota nacházela hlubší kořen v jeho útrobách. Odvrátil se tedy se zjevnou nevolí opět ke koním, načež na Soběslavův rozkaz přivedl princova koně až k místu, kde spočívala dívka. Slova nepromluvě držel koně za uzdu, načež Soběslav chystal sedlo pro dívku. Prostřel na něm svůj plášť a pak dívku pojav pod paží silnou rukou vyhoupl ji na koně. Sám pak koně drže za uzdu, volně kráčel po jeho boku.

„Především musíme vědět, na kterou stranu se máme obrátit, spanilá dívko, abychom tě dopravili k tvému domovu,“ podotýkal Soběslav, když bylo uchystáno vše k další cestě.

„Červený Hrádek leží asi půl hodiny odtud na východ,“ odpovídala dívka a ukázala rukou na onu stranu. „Dáme se tamhle oním lesním průsekem a zakrátko se octneme na planině před otcovým hradem.“

„Buď nám tedy vůdcem k tvému otci, v němž i já hodlám pozdravit přítele svého otce.“

„Na Červeném Hrádku je otcem vítán každý, kdo přichází jako přítel; tebe pak tím vřeleji poctí ve svých zdech, neboť jsi jeho jedinému dítku pomohl opět k životu.“

A znovu zaleskl se hluboký výraz vděčnosti v jejím oku, jenž už jednou naplnil Soběslava neskonalou blažeností.

Dvorně políbil dívčinu skleslou ruku a zabočil pak koně z mýtiny, aby se dostal do naznačeného lesního průseku. Převoj opět usedl na svého koně a postupoval volným krokem za oběma. Kromě padlého koně nezůstala po tomto výjevu žádná památka na lesní mýtině. Temno vysokého hvozdu vzalo všechny tři osoby do svého lůna a teprve po delší době vyšli zase z lesa na planinu, která se rozprostírala od zbirožských lesů na jedné straně až k řece Berounce, na straně druhé pak zase až k lesům brdského pohoří.

Tato planina byla na více místech prostoupena nevysokými pahorky, na severní straně se pak táhla celá řada takových chlumů. Na nejzazším výběžku tohoto horského hřebenu vypínala se dosti rozlehlá tvrz, pro červenou barvu svého zdiva zvaná Červený Hrádek. Dole pod chlumem rozkládala se dědina s malým kostelíkem. Ukryta v zeleni ovocných stromů skýtala pěkný pohled. Též na jiných stranách této planiny bylo možné pozorovat četné osady a obdělaná pole, což poukazovalo k tomu, jak je tato krajina dost hustě obydlena.

Červený Hrádek ležel nejblíže zbirožských lesů, které z této strany panovaly nad celou krajinou, a poněvadž jeden lesní výběžek zasahoval hluboko do planiny, byla tato tvrz i s dolejší osadou jaksi oddělena od ostatní krajiny, s níž jen jedna kostrbatá cesta udržovala spojení. To vše poskytovalo tedy pěkný obrázek venkovského nezkaleného míru a odloučenosti od víru vnějšího světa, a kdokoli chtěl uniknout jeho hluku, nebyl by zajisté nalezl příjemnější a zároveň odlehlejší útulek, než právě tvrz Červený Hrádek na prahu lesů zbirožských, jichž východní část náležela držiteli Hrádku.

Sem na tuto stranu zamířili tedy naši tři cestovatelé své kroky, když konečně vystoupili z temného lesa.

„Tam již vidíte mé otcovské sídlo,“ pokynula rukou dívka sedící na koni vedeném Soběslavem, na onu stranu, na které se do výše pyšně vypínal Červený Hrádek.

„Ach, je to hezké zemanské sídlo,“ zvolal Soběslav, když na okamžik koně zastaviv se rozhlížel po okolní krajině. „Tvůj otec Odolen pečuje vzorným způsobem o pohodlí a zároveň i bezpečnost svého domu. To je tvrz, která by odolala značně silnému útoku!“

„V našich neklidných dobách je především potřeba pevných zdí jako mužných rukou. Ještě loňského roku Děpoltovi žoldáci marně se pokoušeli o zajetí mého otce,“ byla odpověď dívky, která, jak se zdálo, byla dostatečně seznámena s během veřejných záležitostí.

„Vím to, vím,“ prohodil nato rychle Soběslav, aniž by však přímo dívce odpovídal. „Odolen z Červeného Hrádku byl jedním z nejvěrnějších a nejvytrvalejších přívrženců vévody Soběslava, když před rokem vedl válku proti Děpoltovi. Jen jeho časné zajetí mu zabránilo, že se nemohl odebrat do této krajiny, kde jej očekával věrný lid ve zbroji.“

„Celé naše okolí smýšlí stejně s mým otcem. Na Hrádku nejdéle byl Děpoltovi kladen odpor, až jeho žoldáci museli sami odtáhnout.“

„Tys byla též v tvrzi během onoho obléhání, milá dívko?“ zeptal se Soběslav a s ruměncem na tváři pohlédl do dívčina obličeje, v němž byl výraz zvláštní odvahy a hrdinství. „Tys neunikla před válečným hlukem?“

„Já stejně jako můj otec přeji nešťastnému princi Soběslavovi a nenávidím Vladislava, jenž jen u Němců hledá přízeň a mrhá v cizině silou českého lidu!“ zvolala dívka v náhlém nadšení, jež zbarvilo její tváře plamenným nachem. „Má ruka není tak slabá, jak by ses u dívky domníval, život v těchto lesích mne odedávna naučil házet kopím a používat šíp – jak bych tedy opustila Hrádek, kde se můj otec chystal na aktivní obranu ve prospěch pravého následníka českého trůnu?“

Soběslav se díval s největším úžasem na dívku, jejíž povaha se mu nyní vyjevila ze zcela nové stránky.

Také Převoj, jenž za oběma až dosud mlčky poklusával, byl tímto náhlým obratem probuzen k pozornosti a dychtivě naslouchal každému slovu, pátraje, jak by ho mohl využít ve svůj prospěch a ke svým plánům.

Poslední projev dívčin zdál se mu také být k tomu nejvhodnější příležitostí, kterou si umínil rychle použít.

„Řekl jsem vám již, princi, že na své cestě zastavíme se u jednoho z vašich nejvěrnějších přátel,“ začal jsa obrácen k Soběslavovi, ale tak, že i dívka sedící na koni mohla dobře slyšet jeho slova; „proto moje cesta směřovala přímo k zemanovi Odolenovi na Červený Hrádek, jenž nám neodepře přes dnešní den ochranu a pohostinství.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední Vršovec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.