Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mary Ellen Taylor

Staré sídlo

Z anglického originálu Honeysuckle Season vydaného nakladatelstvím
Montlake Romance roku 2020 přeložila Barbora Klasová

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Kamila Flonerová
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7,
jako svou 8229. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 384 stran
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Text copyright © 2020 by Mary Burton
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Barbora Klasová, 2021
Cover photos © Arne Beruldsen, Ortis, R-studio / Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-4517-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-4516-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3087-0 (print)

Zahrada je sérií proher vedle pár ojedinělých vítězství –
stejně jako to chodí v životě samotném.
May Sartonová, básnířka

PROLOG

Úterý 5. dubna 1994
Trenton, New Jersey

Oliviino mládí dostalo první velké trhliny na podzim roku 1940. V Evropě zuřila válka a v Tichomoří už začalo rašit podhoubí pro další velkou explozi. Zatímco světové události zapouštěly své kořeny stále hlouběji do její nevinnosti, ona se zoufale snažila kypřit a načechrávat půdu v bláhové víře, že by se jí ještě mohlo podařit zasít semínka nových snů a tužeb. Jenže eroze a sesuv půdy pokračovaly dál, až nakonec klopýtla a růžové brýle jí navždy spadly z nosu.

Nyní seděla u nemocničního lůžka a svírala v dlaních drobnou bledou ruku umírající přítelkyně, která poprvé nebyla sevřená v pěst a připravená k boji. Byla protkaná modrými žílami se znatelnými vpichy, které v nich zanechali lékaři a sestry. Dávná přítelkyně působila klidně, jako kdyby svou smrt už vítala.

Přesně to přináší věk těm, kteří mají štěstí. Jak se život postupně loučí s mládím a vitalitou, zároveň mírní smutky a žal a občas možná i vymění pár ďáblů za anděly.

Přítelkyně měla úzkou tvář plnou hlubokých vrásek a její dříve šlachovité tělo bylo vyhublé na kost. Husté kaštanové vlasy jí prořídly a postupně zbělely stejně jako její papírově tenká kůže. Z kapaček jí do těla proudila sedativa a analgetika, zatímco monitory potichu pípaly. Žaluzie byly zatažené, aby ji světlo nebodalo do očí. Poslední dny své umírající přítelkyně si dokázala představit na spoustě míst, jen ne v téhle tmavé sterilní místnosti, která byla tak vzdálená od jejího domova v bujné přírodě pohoří Blue Ridge.

Olivia téměř zalitovala, že sem přijela a možná přijde o představu energické silné dívky, která byla zvyklá riskovat při jízdě v každé ostré zatáčce. Zatímco se snažila uchovat ve svém srdci vzácné vzpomínky a ignorovat ničivé následky rakoviny, představa, že by svou přítelkyni měla teď opustit, jí působila takovou bolest, až to její stará ramena téměř nedokázala unést.

Po chvíli jí spadla víčka a ona seděla v tiché meditaci, dokud neucítila, že se dlaň v její ruce lehce pohnula. Procitla a pohlédla přímo do uslzených modrých očí.

„Vy jste přišla,“ vypravila ze sebe s námahou slabým hlasem.

Olivia se usmála, pevně rozhodnutá nepoddat se smutku. „Samozřejmě.“

„Je s vámi i moje dcera?“

„Ano. Přivezla mě sem. Oči už mi nedovolí řídit mimo oblast našeho městečka.“

„Jak se má?“ zeptala se, aniž jakkoli zareagovala na Oliviina slova o vlastních potížích.

„Dospěla v úžasnou ženu.“

„To je dobře.“ Na dlouhou dobu se rozhostilo ticho, které přerušovalo jenom pípání monitoru. „Děkuju, že jste se o ni postarala.“

„Ty jsi udělala totéž pro mě, pamatuješ? Postarala ses o mou vnučku, když to nejvíce potřebovala.“

„Jak se má?“

„Právě se jí narodilo druhé dítě.“

Vybavila si ten jediný odvážný čin, který obě ženy před půl stoletím spojil. Riskovaly navzájem zdraví i život a sdílely spolu tolik tajemství.

Úzké obočí se zachmuřilo. „Neberte si tajemství s sebou do hrobu, paní Olivie. Víte stejně dobře jako já, že takové věci připoutají duši k zemi,“ vypravila ze sebe.

Olivia za ta léta uzamkla hluboko ve svém vědomí tolik vzpomínek, až se jí navzájem propletly. Obávala se, že kdyby za jednu z nich zatáhla, uvolnily by se všechny najednou. Doznání může být dobré pro duši, z jejího pohledu by to však k ničemu jinému nebylo. Její tajemství posloužilo svému účelu, a pokud jeho uchování znamená, že duše bude navěky připoutána k zemi, budiž.

KAPITOLA JEDNA

SADIE

Úterý 15. března 1943
Bluestone, Virginie
Pohoří Blue Ridge

Když se potřebujete skrýt, pomáhají tři triky. Zaprvé je důležité dýchat tak povrchně, jak jen to jde. Pokud to člověk dělá správně, chřípí se mu téměř nepohne a dech má stejně mělký jako je mělká řeka James uprostřed parného léta. Dobrý králík je kromě toho schopný ovládnout tlukot srdce a nedovolit, aby mu hlasitě bušilo a naráželo do žeber. Takové zvuky totiž mají tendenci rozléhat se mimo hranici těla.

A třetí trik, neméně důležitý, je upírat oči dolů. Nikdy nesmíte sledovat toho, kdo vás honí. Liška třeba králíka nemusí zpozorovat, ale vycítí jeho pohled se stejnou jistotou, jako kdyby jí někdo poklepal na rameno.

Sadie Thompsonová se krčila za hustým keřem zimolezu, jehož křivolaké větve obepínaly velký pařez spadlého dubu. Srdce jí zrychleně tlouklo v hrudi a naráželo do žeber s takovou vehemencí, až lapala po dechu. Byla z formy a kilometr a půl dlouhý běh lesem od starého pick-upu si vybral překvapivou daň. Před lety by takovou vzdálenost uběhla jako srna, dvakrát tak rychleji a ani by se nezapotila.

Na pohoří Blue Ridge se pomalu snášel soumrak, který skryl celou zem pod inkoustovou temnotou. Pokud skrz husté a temné dešťové mraky pronikalo trochu měsíčního svitu, zachytily ho koruny stromů. Zahoukala sova. Vysoká zvěř vyplašená jejím nevítaným vpádem se rozprchla po lese.

Špatná viditelnost Sadie vyhovovala. Byla zvyklá cestovat v noci a důvěrně znala všechny kopce a údolí v nelsonském okrese. Otec Sadie i její bratry učil, jak se proplétat po úzkých vedlejších silnicích, širokých tak akorát pro jedno auto. Nebylo to jednoduché, ale přesně takové trasy si volili pašeráci alkoholu, když se potřebovali vyhnout zákonu. Otec je nutil, aby si zapamatovali každou ostrou zatáčku a aby uměli chodit po starých indiánských stezkách, které protkávaly úbočí hor. Taky jim ukázal odlehlé jeskyně, kde se dal nejlépe načerno pálit alkohol ze zkvašeného ovoce. Ona a celá její rodina znali dopodrobna všechna zákoutí téhle části Virginie a dokázali by v nich zůstat skrytí před vnějším světem navždycky. Pokud by chtěli.

Sadie přitiskla tvář k vlhkému listí a chvíli jí trvalo, než se jí podařilo setřást přetrvávající paniku, která ji přinutila řítit se bezhlavě temnou nocí. Poblíž se ozývali cvrčci a přes ruku jí přelezl pavouk, ona ale na nic z toho nemyslela. Měla před sebou větší problém.

Šerif Kurt Boyd přijel před hodinou do domu její matky a s největší pravděpodobností se chystal Sadie zatknout za pokus o vraždu – nebo dokonce vraždu, jestli se z toho ten chlap nevylíže. Sadie toho, co udělala, ani za mák nelitovala, teď si ale přála, aby byla při výkonu své pomsty chytřejší.

Musela z matčina domu utéct a neměla ani čas si zabalit věci nebo dát předtím, než se vyřítila k pick-upu, spícímu dítěti aspoň pusu na rozloučenou. V autě zařadila neutrál a s největší opatrností, aby nedělala zbytečný hluk, se kodrcala z kopce dolů. Teprve tam nastartovala. Šerif ale musel zaslechnout jeho zvuk, protože za ní hned vyrazil. Jela tak daleko, jak jí to starý chladič dovolil, potom se ale začal vařit a ona neměla času nazbyt.

Divoce máchala rukama a pracovní boty ji dřely do nateklých nohou, když se řítila k houštině, zatímco se k ní Boydův dodge nezadržitelně blížil. Nejdřív si myslela, že by to mohla vzít přes kopec starou indiánskou stezkou, ale Boyd už tenhle trik znal a určitě by přejel na druhou stranu a tam si na ni počkal. Takže jí nezbylo nic jiného než se schovat v hustém porostu.

Rozhodla se na Boyda počkat a možná se později vrátit k autu a zkontrolovat, jestli už motor natolik vychladl, aby s ním mohla jet dál. Jejím cílem bylo dostat se do Charlottesvillu a odtud odjet vlakem tak daleko od Bluestonu, jak jen to půjde.

Zatímco ležela ukrytá ve křoví, vrčení motoru bylo čím dál hlasitější. Poznala bručivý zvuk šerifova auta, které se pomalu sunulo po silnici. Tušil, že je někde poblíž. Možná nepatřil k těm nejchytřejším, ale znal indiánské i důlní stezky a nejrůznější skrýše stejně dobře jako ona.

Za pár vteřin se objevila záře z reflektorů. Přitiskla se břichem ještě těsněji k vlhké půdě, drobná prsa stále plná mléka jí obepínala jednoduše střižená košile. Byla příliš zvědavá, a tak nenápadně vykoukla z úkrytu, odkud zahlédla šerifovu tlustou postavu, jak prochází před předními světly svého vozu. Zastavil se s našponovanýma nohama a s masitou pravou rukou zaháknutou za opasek. Do tváře mu neviděla, ale dokázala si představit, že se mračí. Boyd si vždycky myslel, že přemýšlivý člověk se nepotřebuje ani moc usmívat, ani moc mluvit. Bylo to jen dobře, protože když otevřel pusu, nikdy z ní nic kloudného nevypadlo. Tmu prořízl paprsek baterky, jen pár centimetrů nad ní.

„Blbej jak bedna kytu,“ vtipkoval o šerifovi její bratr Johnny.

Její druhý bratr Danny se vždycky rozesmál. „Toho bych obalamutil i ve svý nejslabší chvilce.“

Při vzpomínce na Johnny a Dannyho se jí sevřelo hrdlo hlubokým smutkem, o němž pochybovala, že ji někdy opustí. Bože, jak se jí po těch dvou stýskalo.

„Nepřemýšlej teď o mně,“ zaslechla v duchu Johnnyho hlas. „Zaměř se na Boyda.“

„Jo,“ přidal se hned Danny. „Je to hlupák, ale taky zloduch, a i porouchané hodiny ukazují dvakrát za den správný čas.“

Byla to rozumná rada. O své bratry a dcerku se bude strachovat až ve chvíli, kdy bude v bezpečí. Teď se musí zbavit Boyda.

Co se tomuhle muži zákona nedostávalo na chytrosti, doplnil svými stopovacími schopnostmi. Ten chlap byl snad napůl bloodhound. Státní moc povolávala Boyda na pomoc, když utekl vězeň v okruhu pětadvaceti mil. Dokonce ho volali i farmáři, když jim kojot zabíjel dobytek. A v době voleb vyčuchal vždycky dost nezákonných palíren, aby tím potěšil lecjakého fanatického vyznavače bible.

Její otec si to nikdy nebral osobně, když Boyd pátral po načerno vypáleném alkoholu. Boydovým úkolem bylo vypátrat nelegální palírnu a otcovým ji dobře ukrýt. Každý se snaží nějak přežít. Podle Sadie měl ale Boyd v sobě cosi zlověstného. Vězni, které přivedl zpátky do cely, měli obvykle jeden nebo i dva monokly. Vždycky u toho došlo k nějakému záhadnému úrazu, a když Boyd mával obuškem směrem k palírně, pokaždé si u toho pískal veselou melodii.

Boydovy boty se s křupáním nořily do měkké hlíny a listí, zatímco přecházely zhruba ve vzdálenosti šesti metrů od ní. „Sadie, vím, že jsi tady, děvče. V těchhle místech se obvykle ukrývali i tví bratři. Nemá to cenu, vylez ven. Neublížím ti.“

Když byla malá, vždycky si s brášky hrála v dolíku na králíka a lišku. Ona představovala králíka, protože byla nejmenší – ale taky protože se uměla dobře ukrýt v malých nenápadných prohlubních a dokázala tam zůstat zcela potichu a poslouchat, jak se smích jejích bratrů postupně proměňuje ve zklamání, když svého malého králíčka nedokázali najít.

Sadie zavřela oči a snažila se silou vůle zpomalit dech i tlukot srdce. Tvář tiskla i nadále pevně k zemi.

Jsem jen lístek na větvičce, pomyslela si.

„Tady není nic důležitého!“ chtělo se jí zakřičet. „Pokračujte klidně dál, šerife Boyde.“

Jeho kroky se stále přibližovaly k místu jejího úkrytu. Boydovo zrychlené oddychování svědčilo o tom, že ani on už není zvyklý běhat. Byl o dobrých patnáct centimetrů vyšší než ona, ale nebyl stavěný na sprint, obzvlášť ne v tomhle hornatém zapadákově.

Sadie a její bratři byli zvyklí toulat se v horách stejně jako Čerokíové, Siouxové, Irokézové a němečtí a skotští osadníci, kteří sem přišli po nich. Když zrovna nenesla vodu do domu, vlekla pytle s obilím a cukrem nebo krabice se zavařovacími sklenicemi naplněnými pálenkou. Už jako malá holka dokázala vytáhnout z potoka dvě vědra s vodou, aniž vyšplíchla jedinou kapku. Žádná slečinka nebyla tak silná jako Sadie, na druhou stranu o sobě nikdy neprohlašovala, že je něčím výjimečná.

„No tak, Sadie, vylez,“ opakoval šerif Boyd. „Nic se ti nestane.“

Šerifův hlas byl obalený vrstvou medu, na jeho lži ale nic sladkého nebylo. Kdyby ji našel, nasadil by jí pouta, jak jí aspoň stokrát vyhrožoval. Tentokrát by ji ale odvezl do Lynchburgu a dohlédl by na to, aby doktor Carter zařídil, že už nikdy nebude mít žádné děti.

Pevně stiskla oči a v mysli zabloudila ke své krásné malé holčičce, která teď spala v kolébce. Jen silou vůle potlačila slzy a smutek. Neopustila své dítě proto, že by chtěla. Bohužel se všechno zvrtlo a ona neměla jinou možnost. Mohla se jen utěšovat vědomím, že holčičce bude v matčině péči dobře – možná dokonce i líp.

Šerifův dech se zpomalil a ozvalo se zakřupání, jak mu pod velkými chodidly praskl nějaký klacík. Křoví kousek od ní se pohnulo. Představila si jeho velké ruce, jak se prodírají větvemi, rozhrnují listí a vzápětí ji pevně popadnou za límec.

Jsem jen komár. Malý brouček na kmínku. Tak malý, že si ho nikdo ani nevšimne.

„Nemyslíš, že už jsi mámě způsobila starostí a zklamání dost? Copak nemáš strach o své bratry a o toho malého parchanta, co jsi jí tam nechala?“

Zpoza zavřených víček jí vyhrkly slzy. Možná je jednou z nejhorších dcer, v jakou máma může doufat. Rozhodně se ale nenechá tímhle buranským šerifem vyprovokovat kvůli vlastním chybám a vyhnat z úkrytu jak vyplašená křepelka.

„Jsi nešťastnice,“ dodal šerif s hlubokým povzdechem. „Děláš jen problémy.“ Když spílání a výčitky nepomáhaly, přeřadil zpátky na smířlivější tón. „Bylo by ti mnohem líp, kdybys mi dovolila, abych ti pomohl. Vzal bych tě k soudci a přimluvil bych se, aby byl mírný. Všichni přece víme, že jsi toho chlapa nechtěla přejet. Byla to nehoda. O tom není pochyb.“

Jeho slova pronikla pevnou obrannou hradbou a ona cítila, jak se jí hrdlo sevřelo vzlyknutím. Do očí jí vhrkly další slzy. Pevně stiskla rty. Bůh ví, že to nehoda nebyla. Kdyby dostala šanci, udělá to znovu.

Čas pomalu plynul a ona dál naslouchala jeho dechu. Udělal další krok jejím směrem a k nosu jí dovanula vůně laciné vody po holení.

Znehybněla a vší silou se snažila na Boyda nemyslet. Šerif dneska v noci malého králíčka nenajde.

„Do háje, Sadie. Já tě stejně chytnu.“ Boyd zamumlal řadu nadávek a svou tirádu ukončil výhrůžkou, že se stejně usmaží v pekle. „Postarám se, aby soudce poslal tu tvou hubenou prdel na pěkně dlouho do lochu.“

Listí mu zašustilo pod nohama, když se otočil a zamířil zpátky k silnici a svítícím reflektorům.

Vztekle prásknul dveřmi, a když zařadil jedničku, motor zaprskal, jako když si starý chlap po ránu odkašlává. Zřejmě mu prokluzovala spojka. Několikrát mu říkala, že se spojka opotřebovává, ale podobně jako ostatní v tomhle údolí nebral její rady moc vážně. Konečně se gumové pneumatiky daly do pohybu, Boyd přeřadil z jedničky na dvojku a s rachotem se rozjel do noci jako vrčící stařec.

Přestože byla v pokušení se konečně pohnout, zůstala přitisknutá k chladné zemi. Pravá paže, kterou měla strčenou pod tělem, jí zmrtvěla, a teď jí v ní začalo brnět, jako kdyby ji do kůže píchalo tisíce jehliček. Nebylo to poprvé, co měla přimáčknutou ruku, a v minulosti už jí určitě bylo i hůř.

Nad hlavou jí zahoukala sova, která pronásledovala králíka. Ten však skočil do vykotlaného kmene stromu kousek od ní. Sadie se musela nad tou ironií usmát.

Věděla, že Boyd je lstivý parchant, a nepřekvapilo by ji, kdyby se sem po chvíli vrátil pěšky.

Když konečně zvedla hlavu, měsíc se vyšplhal na noční oblohu, mraky se rozestoupily a odhalily bezpočet překrásných hvězd.

Obrátila tvář k Polárce a potom se zvedla na kolena. Na chvíli znehybněla a znovu se zaposlouchala, jestli se neblíží Boyd, teprve potom si oprášila špínu z pracovního overalu a bratrovy staré bavlněné pracovní košile. Byla to jeho oblíbená a za normálních okolností by byl naštvaný, ale teď válčil za mořem a jí bylo jasné, že košile je v dané chvíli tím nejmenším, s čím by si dělal starosti.

Pomalu se začala prodírat křovím směrem k silnici. Když se vydá doleva, dostane se na západ, zpátky do hor. Tam by se mohla sice snadno schovat, jenže zůstat ukrytá před Boydem by znamenalo proměnit lesy, které tak milovala, ve vězení. Třicet kilometrů na jih leželo město Charlottesville, kde bylo vlakové nádraží.

Strčila ruku do velké zadní kapsy a nahmatala peníze, které jí dala matka. Byla to matčina železná rezerva a ji teď kvůli tomu tížilo svědomí, jenže ona potřebovala aspoň tři dolary. „Vrátím ti to, mami.“

Sadie se vydala na pochod a jen občas se zastavila a zaposlouchala, jestli nezachytí zvuk šerifova auta. Zatímco pokračovala dál, jedinými zvuky bylo vrzání cvrčků a skřípání jejích bot na kamenné cestě.

„Bože můj, Johnny a Danny, kdybyste viděli, v jakém jsem zase průšvihu.“

„Vždycky jsi měla na průšvihy talent.“

Hlavou jí zněly hlasy obou bratrů. Dopisy od Johnnyho chodily až donedávna pravidelně. Ale Danny poslal od té doby, co narukoval do armády, jen pár pozdravů. Bála se, že je válka oba navždycky spolkne.

Při chůzi ji bolela ňadra a z bradavek jí začalo odkapávat mléko. Její malá holčička už touhle dobou musí mít hlad. Ve srubu je naštěstí konzervované mléko a kukuřičný sirup. Máma si určitě bude vědět rady, co pro miminko připravit, aby netrpělo hlady. Máma ji nenechá na holičkách, i když ji Sadie zostudila svým hloupým chováním.

Na obzoru se objevily první náznaky svítání, slunce zabarvilo hory do sytě oranžových a žlutých odstínů. Ačkoli ten pohled byl nádherný, v dané chvíli pracoval proti ní.

Když prošla známou zatáčku, zahlédla na silnici dva blížící se reflektory. Podle plynulého zvuku motoru se nejednalo o Boydův dodge, jak ho ale znala, určitě obvolal každého, kdo má v okolí auto, a poslal ho, aby po ní pátral.

Nic nenechala náhodě a schovala se do křoví za krajnicí. Pronikavá vůně zimolezu jí dodala naději. Musí najít nový směr. Novou cestu.

Auto zpomalilo, přeřadilo na nižší rychlost a potom docela zastavilo. Nebyla dost rychlá. Řidič si jí všiml.

KAPITOLA DVA

LIBBY

Sobota 6. června 2020
Bluestone, Virginie

Říká se, že neštěstí chodí vždy ve trojici. Ve skutečnosti to však není tak docela pravda. Neštěstí totiž může chodit ve trojici, čtveřici, pětici, ale klidně i v jakémkoli jiném počtu, který si zamane.

První dnešní smolná rána přišla společně s mohutným šťouchnutím do ramene a s hlasitým zakřičením do ucha: „Vstávej!“

Prudce se posadila vytržena z hlubokého spánku, přehodila malátně nohy přes okraj gauče a přitom převrhla prázdnou skleničku od vína odloženou na konferenčním stolku. Když se snažila odhrnout si z tváře pramen rozcuchaných tmavých vlasů, hlava se jí zatočila a zvedl se jí žaludek.

„Co se děje?“

„Vstávej, Libby! Do hodiny máš být na svatbě.“

Ten příšerný křik vydávala její přítelkyně Sierra Mancusová. Vyrůstaly spolu, bydlely hned vedle sebe, a dokud Libby nenastoupila ve třinácti letech na internátní školu, tvořily nerozlučnou dvojici.

Libby měla v ústech sucho jako na poušti. „Jak to, že mi nezvonily budíky? Nastavila jsem si dva.“

„Ty dva, co jsem právě vypnula?“ Sierra se do Libby zabodávala pohledem. Blonďaté vlasy měla stažené do uzlu, na sobě černou košili a kalhoty s praktickými botami na nízkém podpatku. Neklamná známka toho, že ji dnes čeká šichta v cateringu.

Oběma bylo jedenatřicet a obě si prošly ztrátami, které jim převrátily život naruby. Sierra se musela vypořádat s tragédií, při níž jí loňského roku zemřel manžel na rakovinu, zatímco Libby srazily na kolena tři potraty a následný rozvod. Obě se vrátily do rodného Bluestonu, ke svým rodičům, kde se rozhodly vyčkat, než se rány osudu aspoň trochu zacelí.

Libby pohlédla na telefon a na růžový budík, který vlastnila už od základní školy. Na digitálním displeji svítilo 8:02. „Do háje.“

„Přistavila jsem vodu na kafe. A smažím vajíčka. Šup šup!“ Sierra zatleskala.

„Už běžím.“

Libby seskočila z postele a uháněla do malé koupelny. Rychle ze sebe stáhla dlouhé tričko na spaní, otočila kohoutek s horkou vodou a čekala, až trubky zarachotí a voda se ohřeje.

Její otec, doktor Allen McKenzie, pracoval třicet let jako místní pediatr. Nikdy neodmítl žádného pacienta, ani v závěru života, kdy byl sám nemocný. Zemřel před půlrokem.

Ačkoli si přísahala, že se nikdy do svého rodného města nevrátí, nakonec se odstěhovala k ovdovělému otci, aby se o něj postarala, a když zemřel, rozhodla se zůstat. Z ekonomického hlediska to dávalo větší smysl než bydlet v pronajatém bytě v Richmondu. Po rozvodu si s platem fotografky nemohla moc vyskakovat. Od ledna měla v plánu se co nejvíc sebrat, našetřit nějaké peníze a do Vánoc se vrátit k opravdovému životu v opravdovém městě. Už měla za sebou šest měsíců, ale pořád se ještě necítila být dostatečně silná v kramflecích.

Konečně začala z vody stoupat pára a ona rychle vlezla pod horký proud. Zvýšená hladina adrenalinu ji po pěti minutách vyhnala za sprchy ven, osušila se a zamířila do své bývalé ložnice.

Pokoj byl stejný, jako když z něj před třinácti lety odjížděla na univerzitu. Na stěnách visely stále tytéž plakáty s nápisem ZACHRAŇTE ZEMI! společně se snímkem panoramatu Montany od Anselma Adamse. V rohu stála pořád stejná postel s vysokým čelem a kašmírovým nachovým přehozem, který si koupila v Ikee, když jí bylo šestnáct. Jedna věc byla vrátit se domů, ale spát ve své první posteli pro ni bylo už příliš. Stejně divné by jí připadalo spát v ložnici rodičů anebo ve třetím pokoji, kde měl otec kromě postele i pracovnu. V patře se ukrývalo příliš mnoho vzpomínek spojených s problémovým manželstvím jejích rodičů. Tudíž jí zbýval gauč v obývacím pokoji.

Z otevřeného kufru na pečlivě ustlané posteli vyndala černé společenské kalhoty a bílou blůzu. Z rohu kufru vytáhla kartáč na vlasy a sepnula si je do hladkého ohonu. Jako další přišla na řadu taštička s toaletními potřebami, několika tahy si nanesla řasenku a rtěnkou si zvýraznila rty. Toaletní potřeby vrátila do kufru, vytřela koupelnu a pověsila ručník. V 8:12 to vypadalo, jako kdyby tu nikdo nebyl. Prostě dokonalé.

Bosa seběhla po schodech dolů a popadla brašnu s fotoaparátem, vklouzla do bot a přeběhla přes trávník k domu Mancusových. Rozrazila dveře do kuchyně.

„Používáš vůbec ten dům?“

Libby se usadila na židli a zavázala si tkaničky. „Právě jsem si dala v patře sprchu.“

Sierra před ni postavila hrnek s kávou, na modrý talířek nandala vajíčka a přistrčila ho před Libby společně s vidličkou. Na talíři byly kromě vajíček i jahody nakrájené na tenké plátky.

Libby si vajíčka nabrala a s uspokojením zjistila, že bílkoviny jsou právě to, co potřebuje. „Díky.“

Sierra jí nalila do velkého hrnku s logem Virginia Tech pomerančový džus. „Chováš se jako duch. Přicházíš tam a zase odtamtud mizíš bez jediné stopy.“

„Je to pořád hrozně divný pocit,“ řekla. „Léta jsem tam nebydlela.“

„Ale teď tam bydlíš.“

Usrkla kávy v zoufalé touze po pořádné dávce energie. „Vlastně to tak nevnímám. Mám pocit, že jsem tam pořád na návštěvě.“

Když její otec předchozího roku onemocněl, objednal si úklidovou službu a nechal vyházet spoustu zbytečných věcí, které během života shromáždil. Stěny byly nově vymalované na světle šedý odstín s jasně bílým lemováním. Do žádných větších projektů, jako je rekonstrukce kuchyně nebo koupelny, se však nepouštěl. Zřejmě si říkal, že nový majitel si to upraví po svém.

Zanechal jí vyčištěný dům, který byl nyní připravený vstoupit na trh s nemovitostmi. Chtěl, aby Libby dům prodala a z nabytých peněz si pořídila vlastní bydlení. Libby mu slíbila, že o tom bude přemýšlet, což vlastně až do dnešního dne dělala.

Sierra zavrtěla hlavou. „Bojíš se zapustit kořeny.“

„Už jsem je jednou zapustila, vzpomínáš? Nikdy ale nerostou moc hluboko.“

„Mohly by, kdybys jim v tom nebránila.“

Libby zvedla obočí. „Ty bydlíš nad garáží svých rodičů, Sierro. To taky nevypadá jako ideální řešení.“

„Alespoň tady ale bydlím. Přinejmenším jsem si vybalila tašky,“ poznamenala s úsměvem.

„Chci si nechat otevřená zadní vrátka.“ Ozvalo se oznámení příchozí zprávy a Libby zašátrala v kabelce po mobilu. Zpráva byla od nevěsty, která měla na dnešní svatbě hlavní roli.

Nevěsta Ginger: Na obzoru déšť. Potřebujeme přivézt sluníčko.

Libby: Už vyrážím.

Nevěsta Ginger: Máma si dělá starosti. Říkala jsem jí, že nemusí.

Libby: Deštníky mám vždycky po ruce. Za půl hodiny jsem tam.

Libby popadla ze skříňky jednu z ovesných tyčinek, které tam skladovala paní Mancusová. „Jak to, že jsi ještě doma, Sierro? Neměla bys už prostírat stoly a připravovat lososové placky?“

„Rick si mě najal jako úklidovou četu, ne na prostírání,“ ušklíbla se. „Mohla bych jet s tebou?“

„Jasně. Ale musím vyrazit hned.“

„Máš všechny věci na focení?“

„Všechno je v brašně.“

Libby vždycky vymýšlela ty nejhorší scénáře už od páté třídy na základní škole. Možná to bylo způsobené matčiným zhoršujícím se psychickým zdravím a její následnou sebevraždou, která patrně ovlivnila i její duševní zdraví. Ať to bylo jakkoli, ráda si představovala všechny možné pohromy.

Když se třeba chystala nějaká událost nebo oslava, na které se těšila, sestavila si seznam věcí, které by jí mohly zabránit se jich zúčastnit. Během studií nedokázala usnout dřív, než měla hotové všechny domácí úkoly a připravené oblečení a konvici na ranní kávu. Máma její počínání z legrace komentovala slovy, že je to stejný přístup k životu, jako by si člověk pojistil pásek kšandami, což bylo pro Libby na denním pořádku. Společně s matkou neustále plánovaly všechny možné zádrhele a drobná úskalí, zatímco kolem nich nepozorovaně kroužily ty veliké.

Díky dnešku si mohla poznamenat do výčtu nepředvídatelných událostí spánek přes dvojí budík a vichřici. K tomu ale musela přidat další eventuality, jako je třeba uvíznutí v příkopu při vyhýbání se divoké zvěři, stržená silnice v důsledku vichřice nebo nedostatek benzinu.

„Přijedeme určitě včas,“ snažila se ji uklidnit Sierra a hodila jí ještě jednu müsli tyčinku. „Ale raději už pojďme.“

Libby popadla brašnu s fotoaparátem a kabelku a spěchala k autu. Tašky položila na zadní sedadlo a sedla si za volant. Zatímco startovala, Sierra se posadila vedle ní a zapnula si bezpečnostní pás. Libby si také zapnula pás a přesvědčila se, že má plnou nádrž.

Vycouvala na silnici a potom pohlédla zpátky k domu. „Vypnula jsi kávovar?“

Sierra usrkla z kalíšku. „Jo. A taky jsem ho umyla a vytáhla ze zdi.“

„Bohudíky. Nerada bych, abyste kvůli mně vyhořeli.“

Sierra si sklopila stínítko a špičkou prstu přejela přes konturu rudých rtů dokonale ladících s jejími nalakovanými nehty. „Můžeš si ze seznamu odškrtnout vypuknutí požáru v domě.“

Libby s úsměvem zamířila po silnici lemované stromy na hlavní třídu, která byla jedinou dopravní tepnou ve městě.

Bluestone se se svými dvěma tisíci obyvateli choulil na úpatí pohoří Blue Ridge. V polovině osmnáctého století osídlili tuto oblast na samé hranici státu Virginie němečtí, angličtí a skotští přistěhovalci a po celou generaci byly farmy v okolí Bluestonu spojeny se světem pouze díky takzvané Cestě velkého vozu, první velké trase vedoucí ze severu na jih. Železnice nikdy až do Bluestonu nedosáhla, ale nakonec byla vcelku blízko vystavěná mezistátní silnice. Zakládání vinic a sadů pro výrobu cideru přilákalo do této oblasti padesátníky a mileniály toužící po zklidnění životního tempa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Staré sídlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.