Černošským dětem všude po světě,

na vašich příbězích, vaší radosti,

vaší lásce a vašich životech záleží.

Jste světlem v temnotě.

Blackout

Blackout © Dhonielle Clayton, 2021

„The Long Walk“ © Tiffany D. Jackson, 2021

„Mask Off“ © Nic Stone, 2021

„Made to Fit“ © Ashley Woodfolk, 2021

„All the Great Love Stories... and Dust“ © Dhonielle Clayton, 2021

„No Sleep Till Brooklyn“ © Angela Thomas, 2021

„Seymour and Grace“ © Nicola Yoon, 2021

Translation © Nicolle Knapová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-7565-693-3

DLOUHÁ PROCHÁZKA

První dějství

Tiffany D. Jacksonová

Harlem, 17:12

Dnes je venku vedro k padnutí. Jeden z těch dnů, kdy všechno jde špatně. A to napětí odpovídající teplotě pak nutí lidi v mnohamilionovým městě dělat hlouposti. V takových vedrech byste mě venku v životě nezahlídli. Schoulila bych se ve svým klimatizovaným pokoji, sjížděla bych filmy, měla bych u sebe ledovej čaj a krůtí sendvič. Takže když se přede mnou na tom rozpáleným nástupišti otevřou dveře vlaku a ten lepkavej vzduch mi foukne do tváře, začnu pochybovat o svý nový práci.

Když vyjdu ze stanice, jsem překvapená, kolik je na ulici lidí. Nápis divadla Apollo se v tom nesnesitelným slunci jen třpytí. Kdyby tohle byl můj film, tak už bychom nejspíš skončili nebo bychom přešli na noční natáčení. Zatímco běžím po 125. ulici, beton mi vyžírá díru do podrážek mých tenisek. Vlak má zpoždění a já tím přicházím o drahocenných deset minut. Dopravnímu podniku je jedno, jestli vlaky jezdí včas. A to dokonce během takový vlny veder, jako je dneska.

Teď akorát přijdu pozdě. No, dobře, přijdu včas, ale to je to samý, jako kdybych přišla pozdě! Táta vždycky říká: Pokud jdeš brzo, jdeš včas, když jdeš včas, jdeš pozdě. Proto jsem se nikdy neflákala na chodbě mezi hodinama, vždycky jsem byla na svým místě dlouho předtím, než začala hodina. Myslím si, že právě proto mě všichni učitelé měli rádi. Bylo poznat, že je respektuju. Dokonce i pana učitele Bishopa, a to nikdo nesnášel tělocvik víc než já.

Než dojedu výtahem do čtvrtýho patra, moje šaty jsou propocený skrz na skrz. Nemyslím si, že jsem se někdy takhle moc potila. Řekli mi ale, že musím přinýst nějaký papíry, než mi v pondělí začne zaškolení. Jo, zaškolení pro opravdovou poctivou práci. Je ze mě nová asistentka v hlavním sídle Apolla. O týhle pozici mě informoval můj školní poradce. Díky práci v nejslavnějším černošským divadle v New Yorku, kde začínaly takový hvězdy jako Michael Jackson, Mariah Careyová a Stevie Wonder, budu pařit s elitní špičkou.

Bude to dobrý trénink, než ze mě bude velká režisérka. Plat je 3 500 dolarů za šest týdnů práce. Jo, jasný, je to až v Harlemu, což je hodina vlakem z Brooklynu a ještě musím jednou přestupovat, ale je to dostatečně daleko od Bed-Stuy na celý léto.

Tam teda už být nechci. Od tý doby… co se to stalo. Od tý doby, co se z „nás“ stalo ona a on a pak jen já.

Dopis o přijetí tvrdí, že mám přijít v 17:15, a vzhledem k tomu, že mě dneska mí kolegové uvidí poprvý, vzala jsem si na sebe modrožlutý babydoll šaty, který jsem si koupila díky školním fondům. Víte co? Než mi začne vejška, koupím si úplně nový šatník, který mi bude ladit s novým životem, až opustím ten starý.

Možná se dokonce začnu představovat jako Tam, a ne Tammi. Kdo na to přijde? Nikdo se mnou přece do Clark Atlanty nepojede. Budu tam úplně… sama.

Takhle to vůbec být nemělo, říkám si v hlavě, zatímco se blížím k recepci. „My“ jsme měli jiný plány. Něco jsme si slíbili. Ale žádné my už není a já se teď musím naučit, jak žít svůj život bez něho.

„Ahoj, drahoušku.“ Postarší černoška se na mě radostně usměje a po jejím čele stékají potůčky potu. „Jak ti můžu pomoct?“

Uvolním si ramena a pokusím se odbýt všechny ty myšlenky. „Zdravím, jmenuju se Tam Wrightová. Jsem nová stážistka a přinesla jsem nějaké formuláře.“

„Dobrá tedy. Podívám se, jestli je tu Maureen, aby ti to potvrdila. Uff, je tu na tebe moc velké horko?“

Tahle bezokenní kancelář je jak skleník. Lidi kolem mě mají na sobě vlhký oblečení. „Ehm, jo.“

Otočí se, aby popadla složku ze stolu. „No, slyšela jsem, že tu v poledne bylo 38 stupňů, a doteď se neochladilo.“

Stočím si copy do drdolu a ovívám si obličej. „To je tady vždycky takový horko?“ Snažím se nepanikařit, ale už teď začínám myslet na těch pár šatů a košil, co vlastním, díky kterým mě tu bude příjemně. Potřebuju vypadat perfektně. Všechno musí být perfektní.

Babča na mě vrhne sympatický úsměv. „Moc mě to mrzí, zlatíčko. Náš systém se celý den chová divně. Myslím si —“

„Ježíííííš! Sakra. Moc se omlouvám. Jdu pozdě!“

Hlas, který slyším za sebou, mě nutí vyskočit a celá ztuhnu. Naskočí mi studenej pot, dokonce i v týhle troubě. Zavřu oči a začnu se modlit.

Prosím, jen ať to není on. Prosím, Bože. Prosím! Kdokoliv, jen ne on.

„Ahoj, zlato. Mohu ti nějak pomoct?“ zeptá se recepční.

Jeho krok zní, jako by se k nám blížil vrah. Vždycky nosíval tenisky, který mu byly moc velký, anebo takový, který si odmítal zavazovat. Podrážky mu vždycky plácaly o podlahu.

„Ahoj! Tak jsem tady, já jsem Kareem…“ Na okamžik zmlkne, ale po chvíli vykřikne: „Tammi?“

Sakra.

Konečně otevřu oči a otočím se čelem k němu. Ta hnědá kůže. Ty krásný hnědý oči. Ne že bych ho nikdy předtím neviděla. Jsme sousedi a chodili jsme do stejný školy, Stacey Abrams Preparatory v Upper West Side. Ale takhle blízko něho stojím poprvý za poslední čtyři měsíce. Stojím u něho dost blízko, abych si k němu mohla čichnout, a kéž by nevoněl tak sakra dobře!

„Co tady děláš?“ zeptám se. Vyzní to dost agresivně, ale mám pro to důvod.

Obrátí oči v sloup, otočí se k recepční a totálně mě ignoruje. „Za to se omlouvám. Přišel jsem s těmi formuláři pro zaškolení...“

Zaškolení? Ne, ne, ne… my nemůžeme dělat na stejným místě. V žádným případě!

„Počkat, vy jdete odevzdat formuláře oba?“ zeptá se.

„Ne,“ řekneme jednohlasně a dost nevraživě se na sebe podíváme.

„Teda jo,“ řekneme zase jednohlasně.

Potupně udělám krok vpřed, abych mezi náma udělala místo, a odkašlu si.

„Co jsem teda chtěla říct, je, že já jsem tady kvůli těm formulářům. Nevím, co tu dělá on.“

Zakření se. „No, já jsem tady asi taky kvůli tomu.“

Oči jí těkají mezi náma dvěma a pak rychle otevře složku, kterou drží v ruce, a začne si prohlížet papíry. Vrátí se ke svý obrazovce a něco si urputně čte, zatímco já si ho rychle omrknu. Má na sobě svoje oblíbený džíny (jo, dokonce i v tomhle parnu), černý triko s límečkem a nový jordanky. Dost možná mu je vybrala ona. Celkem mi chybí ty jeho ochozený červený conversky a trička se superhrdinama.

Přestaň, Tammi! Tobě přece tenhle blbeček vůbec nechybí.

„Hm, dejte mi chvilku,“ řekne recepční, hlas se jí třese. „Vy dva se můžete posadit. Za chvíli jsem zpět s Maureen.“

Kareem a já si vyměníme podezřelé a nevraživé pohledy a pomalu se přemístíme do čekárny. Doufám, že si pro mě Maureen brzo přijde… a jeho tady nechá pěkně tvrdnout.

Sednu si na jednu stranu vstupních dveří a on zase na druhou. Pořád sebou vrtí.

Prostě buď roztomilá, Tammi.

Rychle se zkontroluju, chci se ujistit, že všechno to vedro mi nezničilo můj vlasový gel. Nemám sice o něho zájem, ale taky nechci, abych před ním vypadala jako nějaká příšera.

„Páni,“ zamumlá si Kareem pro sebe, na něco zírá a já se k němu přidávám.

„Páni,“ zalapám po dechu. Zdi místnosti jsou zdobené nástěnnými malbami starých plakátů z koncertů v Apollu.

James Brown, Ray Charles, Ella Fitzgeraldová, Billie Holidayová, lidi, který mí prarodiče v mládí poslouchali.

Toho jsem si předtím vůbec nevšimla a teď mě to teprve trkne. Jsem ve stejný místnosti, kudy procházely ty největší legendy. Ten úžasný pocit mě skoro donutí zapomenout na toho blbečka na druhý straně místnosti. Budu se takhle cítit, až budu v televizním studiu a na filmovým place?

Kareem sebou pořád šije a prohrabuje se všema možnýma kapsama, který má. To dělá vždycky, když je nervní nebo má zpoždění, což je skoro pořád. Nikdy by to do školy nestihl, kdybych mu vždycky nenastavila na mobil několik budíků. Zajímalo by mě, jestli je ještě pořád má.

Kareem se plácne přes čelo a zakleje. Musel na něco zapomenout.

Přestaň! Přestaň na něj myslet. On na tebe taky nemyslí.

Co tady vůbec dělá? Pan Taylor, náš poradce, mi řekl o týhle pozici, ale taky řekl, že místo je jen pro jednoho studenta, který se zajímá o studium médií a zábavního průmyslu. Kareem mi řekl, že chce studovat účetnictví, aby se naučil, jak „počítat všechny svý prachy“. Bože můj, to je ono! Peníze! On chce těch 3 500 doláčů. No, tak to má celkem blbý. To já jsem ta pravá. Dokonce jsem jim poslala i svůj film (natočený a upravený na mým mobilu). Tahle práce je moje! Navíc… Já tohle fakt potřebuju. Je to další krok k získání mý hvězdy na hollywoodským chodníku slávy. Mamka s taťkou s tím mým plánem tak úplně nesouhlasí, ale Kareem měl pro tohle pochopení.

A teď… teď ho to určitě už vůbec nezajímá. Takže mu nedovolím, aby mi tohle vzal. Možná by se radši měl zvednout a chytit si vlak zpátky do Brooklynu.

Vytáhnu si mobil a snažím se najít něco, na co se můžu soustředit, abych na něj přestala civět. Moc se nezměnil. Je fakt vysokej, pořád samá ruka, samá noha. Ty krásný oči a plný rty. Je trochu snědší. Možná že chodil na pláž… s ní. Z tý myšlenky se mi dělá na blití. Umím si skvěle představit, jak se s ní táhnul do Far Rockaway, ona má na sobě nějaký titěrný plavky a on je nahý do půl těla.

„Hej, máš nabíječku?“

Chvilku mi trvá, než mi dojde, že mluví se mnou. „Cože?“ vykašlu ze sebe.

„Na-bí-ječ-ku,“ zopakuje mi pomalu, jako kdybych neuměla anglicky.

„Zapomněl jsem si ho dobít a mám jen pět procent.“

Údivem zamrkám. „To... to je všechno, co mi chceš říct?“

Zamračí se. „Jak to myslíš?“

Jako vždycky je absolutně natvrdlej.

„Za celý měsíce mi řekneš maximálně dvě slova, a teď po mně chceš nabíječku?“

Nejdřív je úplně odvařenej. Ale pak přimhouří oči, opře se o židli a sykne mezi zubama.

„To je jedno,“ odsekne a překříží si ruce. „Fakt nevím, proč se vůbec zajímám. Staráš se jen o sebe.“

„Co to mělo znamenat?“

„Nic,“ zabručí.

Vrhnu letmý pohled na recepční, která je už zase u stolu. Ta rychle odvrátí oči a předstírá, že nás neposlouchala. Jeho mobil by nebyl každou chvíli vybitej, kdyby z něj neustále nedělal dýdžejský sluchátka. I kdybych měla nabíječku, nedala bych mu ji. I kdyby byl poslední kluk na zemi. Já budu navěky zasraně hnidopišská. Zase sykne mezi zuby a v tý židli se ještě víc rozvalí.

„Kámo, chováš se, jako bych po tobě chtěl dvacku. Skrblíku.“

„Hej, skončils? Nebo si budeš furt mumlat nějaký sračky?“

Kareem zamhouří oči, jeho pohled by mohl vraždit.

„Ahoj!“

Oba vyskočíme, když uslyšíme zpěvný hlas ženy, která obchází recepční desku a míří si to přímo k nám.

„Ahoj! Já jsem Maureen. Ty musíš být Tammi Wrightová. A ty, Kareem Murphy?“

„Jo,“ řekneme jednohlasně a já se nesnáším za to, jak moc se mi líbí, jak náš hlas zní společně.

Vyndej si to z hlavy! Žádné „my“ už není. „My“ skončilo. Kaput. Navěky.

Podá nám oběma ruku a pak si povzdychne. „No, nerada to říkám, ale přála bych si, abychom se potkávali za lepších podmínek.“

„Jak to myslíte?“ oba se naráz zeptáme a já se snažím nezaúpět.

„Tak tohle je tedy trapné. Nastala tu malá administrativní chyba. Vypadá to, že dopis o přijetí přišel vám oběma. Bohužel ale máme peníze jen pro jednoho.“

Sevře se mi žaludek a ztuhne mi čelist.

Kareem si překříží ruce a zamračí se. „No, a co to teda znamená?“

Maureen viditelně polkne. „Tu pozici může dostat jen jeden z vás.“

Kareem a já se na sebe podíváme a pak najednou bum. Celá místnost se ponoří do tmy. Prostě jen tak.

V jednu chvíli se dívám do těch krásných hnědých očí, který mi tak chyběly, a pak… nic. Žádný cool vytracení se do tmy nebo střih nebo něco takovýho. Ten film prostě skončí. Zmateně sebou zakymácím, když za sebou uslyším hlasy, které se postupně vynořují ze stínů.

„Co to sakra je?!“

„Co se to děje?“

„Všichni se uklidněte!“

Ve vzrůstající panice slyším kroky a skřípání židlí. Možná někdo jen omylem zhasnul, ale to by přece hned zase rozsvítil, ne? Něco není v pořádku. Kde je Kareem?

„Hej! Co se děje?“ zařvu a mávám před sebou rukama, zatímco se očima snažím přivyknout tmě. Něco do mě v plný síle narazí a já vyjeknu.

„Tammi?“ jeho hlas je hrozně daleko a mísí se s chaosem.

„Kareeme,“ chci na něj zavolat, ale hlas mi uvízne v hrdle.

Baterky na mobilech se zapnou a kolem sebe zanechaj několik malých světýlek. Následuje další cvaknutí. Světla, ale ne tak jasná jako předtím. Nouzová světla, která jsou asi každé tři metry, zanechávají místnost pořád ve tmě. Na druhý straně čekárny se Kareem otočí a upne se ke mně očima. Nejsem si úplně jistá, ale přišlo mi, že se mu ulevilo. Dveře kanceláře se otevřou a dovnitř pronikne tlumené denní světlo skrz několik úzkých oken, které protínají zděnou budovu. Po pěti minutách lezení po čtyřech Maureen zařve: „Poslouchejte mě všichni, musíme evakuovat!“

„Víš to jistě?“ zeptá se recepční.

„Je to stará budova. Netuším, jak dlouho ten generátor vydrží. Všichni ven! Rozsviťte si baterky a běžte po schodech.“

Kareem a já jsme potichu a následujeme skupinu lidí ven ze dveří a směrem k jasně červenému východu na konci zšeřelé chodby.

Na schodech je ještě víc lidí. Všichni z celé budovy se vydali stejnou cestu. Srdce mi začne bušit.

Možná že jde o nějakej cvičnej poplach nebo si někdo připálil oběd.

Venku jsou ulice plný lidí, kteří se hrnou ze všech možných budov. Jsou jich plný chodníky, všichni na telefonech a všichni zmatení. Směs vedra, vlhka, panických hlasů a oslepujícího slunce. A mně je z toho úzko. Něco se děje.

„Co se to děje?“ zeptám se chlápka na rohu vlakovýho nádraží. „Někdo na nás útočí… nebo tak něco?“ Jen z tý samotný myšlenky se mi chce zvracet.

„Asi nějaký výpadek proudu,“ řekne ten týpek, zatímco skroluje mobilem. „Postihlo to celé město.“

„Cože? Celý město?“ zeptá se Kareem.

Nevšimla jsem si ani, že je furt za mnou. Vylovím mobil a zavolám mámě. Zvedne to napodruhý.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se. V pozadí slyším mýho staršího bráchu a ségru, jak se hádají.

„Jo. Jsem v pohodě. Nejde tady proud.“

„Jo, tady taky. Kde jsi?“

„Jsem před Apollem… s Kareemem.“

Jen zalapá po dechu. „On tam… je s tebou?“

„Jo, já, ehm, ti to vysvětlím potom.“

„Wow. Ok. Přijeď domů hned, co to půjde.“

„Jasný. Tak zatím.“

„Dávej na sebe pozor, Tammi.“

Napíšu tátovi a dám mu vědět, že jsem v pohodě. Jeho autobus, se kterým je na okružní vyhlídce, je stejně asi někde zaseklej v zácpě. A fakt netuším, kde je můj malej bráška Tremaine. Nejspíš někde něco fotí.

Aspoň vím, že se o sebe umí postarat. Na ulici se hromadí další lidi. Moje rodina je v bezpečí, ale já? Nevypadá to, že by někdo tušil, co se děje nebo proč ta elektřina nejde. Město by mohlo být pod hrozbou nějakýho útoku, a nikdo by o tom ani nevěděl!

„Hej,“ řekne Kareem. Skoro jsem zapomněla, že stojí vedle mě. „Ehm, mohl bych se podívat na tvůj mobil?“

„Proč?“ odseknu.

„Můj je skoro mrtvej a potřebuju zavolat máti.“

Plácnu mu do ruky mobil. „Pro mě za mě.“

Zavrtí hlavou a vytočí číslo. To fakt dělat nemusel. Číslo jeho mámy je pořád uložený v mých kontaktech.

„Né, mami. To jsem já,“ řekne „Joo. Joo, je to na dlouho. No nic, elektřina u vás jde? Fakt? Sákra, tady taky. Ok, už jsem na cestě. Jo, já vím, zkusím to. Jasný? Uvidíme se brzo.“

Zavěsí a vrátí mi mobil. „Díky, že jsi mi věnovala svý volný minuty.“

Nejradši bych z něho ten sarkasmus vymlátila, pak ale uvidím Maureen. „Jé, hej! Slečno Maureen!“ Protlačíme se jejím směrem skrz dav lidí k chodníku, kde stojí.

„Hej, vy dva, moc se omlouvám, ale teď na to není vhodná doba. Snažím se spočítat lidi.“ To vše nám říká, aniž by se na nás podívala. „Vy dva byste měli jít domů. Netušíme, jak dlouho to bude trvat. Stavte se v pondělí, jo?“

„Ale,“ začnu, „neřekla jste nám, kdo získal to místo. Kdo z nás se má stavit?“

„Teď se to opravdu nehodí,“ řekne vystresovaně. „Opravdu mě to mrzí, ale teď potřebuju, aby byli všichni v bezpečí a nahlášení. Je to protokol. Jen co proud naskočí, dám vám vědět, ok? Dostaňte se domů!“

Odběhne dřív, než jsem ji schopna zastavit.

„To snad není pravda,“ řeknu a vyhodím ruce dramaticky do vzduchu. „To musíme čekat celý víkend?“

„Podle mýho máme teď úplně jiný starosti,“ řekne Kareem a nastaví mi ruku. „Ukaž mi ještě tvůj mobil.“

„A teď zase proč?“

„Hej, jsme uprostřed krize a ty se musíš takhle chovat?“

„Ježíš! Fajn! Jen nevymlať celou baterku.“

Na svým mobilu si nejdřív vyhledá číslo a pak mu z mýho zavolá. „Čus, Twigu, jak to válí, kámo? Né, volám z… mobilu od kámošky. Můj mobil je totálně na šrot, Tý.“

Twig je jedním ze sousedů v našem bloku. Taky vysokej, samá ruka a noha. Vypadá jako nějakej stromek. Proč mu volal? Co bylo tak důležitýho, že na tom vypatlal svou baterku?

„Jo, po celým městě nejde proud. Šílený,“ řekne. „Máš něco v plánu? Jo? Fakticky? No tak jo… Tak zatím.“

Vrátí mi mobil a vytáhne si peněženku. „Kolik máš peněz?“

„Proč?“

Kareem vybuchne vzteky a začne mávat směrem k nádraží. „Protože když nejde proud, nejezděj vlaky. Musíme si vzít taxík.“

Sakra, má pravdu. Vlaky nepojedou a já se teda fakt nechci potloukat sama v těch tmavejch tunelech.

Začne počítat peníze, co má v peněžence. „Já mám dvacku. A ty?“

„Jen pět dolarů.“

„To nám domů stačit nebude,“ řekne rozmrzele. „Vzhledem k tomu, že nejdou semafory, budeme rádi, když projedeme deset bloků.“

„Hmm, naproti je bankomat,“ nabídnu. „Mám u sebe kreditku.“

„Nejde proud, a tím pádem ani bankomaty.“

„Do prdele,“ zamumlám pro sebe. „Co budeme dělat?“

Nevím, proč jsem se ho vůbec ptala. Asi proto, že tu kolem nikdo jinej není. Snažím se být klidná, i když mi to fakt moc nejde.

Podívá se na ceduli a zhluboka se nadechne. „Tak jo. Jde se na to.“

Vykročí a já jdu za ním.

„Kam jdeš?“

„Domů. Kam jinam?“

„Ale jak?“

Kareem pokrčí rameny. „Pěšky.“

„Pěšky! Odsud?“

„Máš snad nějakej lepší nápad?“

„To je ale zatraceně daleko! To nám bude trvat několik dní.“

Zamračí se. „Přestaň. Nedělej, jako bychom byli v Bronxu.“

Podívám se na ceduli ulice. On chce jít ze 125. ulice zpátky do Brooklynu? V tom případě bychom klidně mohli bejt v Bronxu.

„No,“ řeknu a mávnu na něj. „Tak zatím.“

„Co tím myslíš? Ty jdeš se mnou.“

„Tss! To víš, že jo!“

„Podívej, nevíme, jak dlouho bude tohle trvat, ale já nehodlám čekat, až to přejde. Je už víc jak půl šestý. Já tady po tmě teda fakt bejt nechci. Nemáš prachy, Uber a taxíky nestíhaj a já nemám mobil. Takže budeme muset držet při sobě, než se dostaneme domů. A pak mě klidně zase můžeš nenávidět, nebo co já vím.“

Hej, nikdy jsem neřekla, že ho nesnáším! Myslím teda nahlas.

Podívám se kolem sebe a zvážím svoje možnosti. Třeba ten výpadek zas tak dlouho nepotrvá. Třeba to bude jen pár minut, maximálně dvě hodinky. Co když má ale pravdu? Co když to potrvá celou noc a my tu budeme zaseklý?

„Půjdeme ulicí Fredericka Douglasse směrem dolů na Central Park West,“ řekne.

Pracovníci dopravního podniku ohradili vstupy do stanice. To by mě zajímalo, kolik lidí zůstalo tady dole ve tmě… s krysama. Jen z té myšlenky se mi třesou ruce. Ale jsou horší věci… jedna konkrétní, které se chci za každou cenu vyhnout.

„Jdeš, nebo ne?“ odsekne Kareem.

Povzdechnu si, když uvidím zapadající slunce, a vykročím jeho směrem.

BEZ MASKY

Nic Stoneová

Vagón metra, 17:26

Tremaine Wright není fanouškem uzavřenejch prostor. Fakt, kterej já, Jacorey „JJ“ Harding Jr., vím jen proto, že před šesti lety v šestý třídě pronásledovala Tremaina skupina mejch kamarádíčků chlapeckejma šatnama a strčila ho do úklidovýho kumbálu.

Takže je tam, buší a křičí: „Pusť mě ven, člověče! To není sranda!“ A i když jsem nebyl jeden z těch bláznů, kteří stáli u dveří, aby ho udrželi uvnitř, věděl jsem, že moje přitroublý „ale no tak, pusťte toho chlapa ven“ nemělo dost velkou váhu, aby mě brali vážně. Není to nic, na co bych mohl bejt pyšnej, ale to už je jedno.

Zazvonilo a všichni jsme vyrazili. Nic bych z toho nedělal, kdyby se Tremaine dostavil na další hodinu o pár minut později, jak jsem čekal. Zas tak nic strašnýho se přece nestalo, pomyslelo si mý mladší (hloupý) já.

Ale on se neukázal.

Hodiny tikaly dál. Tremainovo místo zůstalo prázdný. A vzpomínám si, jak jsem se jakoby ve snu rozhlížel po třídě, jako by mě zajímalo, jestli si ještě někdo všiml, že se zpoždění našeho kamaráda proměnilo v úplnou nepřítomnost. A tehdy jsem začal bejt nervózní. Co když se mu něco stalo? Co když, a co hůř (alespoň v mý dvanáctiletý mysli), práskl moji partu a uvedl mě jako jednoho z viníků?

To na mě asi řve moje svědomí, že jsem mu vlastně vůbec nepomohl, ale jako já jsem byl vyděšenej, jasný? Cejtil jsem, jak se mi v pěšince vlasů vytváří pot a stejká mi po stranách, časem až do podpaží. Co kdybych se dostal do průseru? Táta by nedovolil, abych ze sebe dělal šaška. To mi aspoň řekl na začátku školního roku.

V půlce hodiny jsem to už nemohl vydržet. Požádal jsem, aby mě omluvili, že jdu na záchod. Měl jsem co dělat, abych neběžel zpátky do šatny. Jít kolem záchodovejch kabinek a sprch do tý úklidový místnosti bylo nejdelších a nejděsivějších patnáct vteřin mýho mladýho života, přísahám bohu.

Z druhý strany se nic neozývalo. Vzhledem k tomu, že jsem viděl snad každej hororovej film, to znamenalo: 1. odešel a teď nás všechny bonzuje, nebo 2. je pryč a už se nevrátí… čili je mrtvej.

Byl jsem to já, kdo zařval, když jsem otevřel dveře a našel ho, jak tam sedí mezi vyskládaným záchodovým papírem a jedním z takovejch těch velkejch mopů s kbelíkem – plným vody v barvě gargoylovejch nudlí.

Nejšílenější část? Ani se na mě nepodíval. Jen furt zíral přímo před sebe kamsi, co muselo bejt něco velkýho za propastí, nebo něco takovýho.

„Uhhh… Tremaine?“ Klekl jsem si a položil mu ruku na rameno. „Tremaine!“ Zatřásl jsem s ním. Probral se z toho a otočil se na mě.

A najednou zařval a rozkopl ten do komínku naskládanej toaleťák. Pak tam jen tak seděl a dejchal jak blázen.

Byl jsem pěkně vynervovanej. Bál jsem se. „Jsi v pohodě, chlape?“ Skvělý, týpek byl naživu, ale kdyby nás tady chytili, když jsme měli být ve třídě, nebylo by to dobrý. „Hm… hele, asi bychom měli z týhle místnosti vypadnout.“

Celkem divně se na mě díval. Myslím, že zmateně, ale taky trochu smutně, se špetkou překvapení. Těžko se to popisuje. Pak přikývl. „Já nemám úplně v lásce uzavřený prostory,“ řekl. Totálně bez emocí.

„Super. No tak jdem.“ Vstal jsem a natáhl ruku. Chytl mě za ni. Vyškrábal se na nohy. Rozhlédl se po těch rozházenejch rolích záchodovýho papíru.

„Měli bychom, ehm…“

„Ne, ne,“ řekl jsem. „Nebudou vědět, že jsme to byli my. Tak už pojďme.“

Přikývl a mlčky jsme opustili kumbál, ale jakmile jsme minuli poloviční lajnu tělocvičny, řekl: „Hmm… takže o tom možná nemusíme nikomu říkat?“

„Co?“

„No o tý mý klaustrofobii. Vím, že si se mnou tví kámoši rádi zahrávaj, ale byl bych radši, kdyby na mě už nic dalšího neměli.“

„Jo takhle…“ To dává smysl. „Jo, jasný.“ A pak se mě začala zmocňovat vina za to, že jsem nic víc neudělal. Škrábalo mě z toho v krku. „Já jsem, hm… promiň, že jsem je nezastavil.“ (A zároveň jsem doufal, že to nikdy nikomu neřekne. Prostě je to na hovno.)

„Slyšel jsem, jak jsi jim říkal, ať mě nechaj na pokoji,“ řekl. „Což mě sakra šokovalo, to ti povím.“

„Ahá.“

„Nemohl ses snažit víc? Jo, mohl.“ Pak se na mě podíval. „Ale aspoň ses pro mě vrátil.“ A usmál se.

Přísahám, že jsem viděl celou jeho sadu rovnátek. Střídaly se modrá a zelená. Rychle jsem odvrátil zrak, protože když se na mě takhle šklebil, cejtil jsem, jak se mi rozpalujou tváře. Bylo mi to nepříjemný, i když jsem si nebyl jistej proč.

„Tý části si vážím,“ řekl.

„To je v pohodě, kámo. To nestojí za řeč. Příště se budu snažit víc, až tě zas budou otravovat.“

„To by bylo fajn,“ řekl.

A to bylo všechno. Rozešli jsme se v kanceláři, protože potřeboval nějakej papír, a já pokračoval zpátky do třídy s průkazkou, na kterou jsem odešel.

Netuším vůbec, kdy nakonec znovu vešel do třídy. Ani on mi to neřekl. Dodržel jsem slib a řekl jsem klukům, aby toho nechali. A tak se taky stalo. Ale mezi mnou a Tremainem nedošlo za těch šest let vůbec k žádný jiný komunikaci (o který by on věděl).

Nulový přiznání. Ale teď? V tomhle vagóně, kde je teď totální tma? Tremaine Wright je to jediný, co vidím.

Už je to něco málo přes čtyři minuty, co zhasla všechna světla a vlak se zastavil. Jsme na áčku a míříme do Brooklynu. Nastoupil jsem na svý pravidelný zastávce – 145., doslova tři bloky od našeho bytu. Na zastávce na 125. ulici se dveře otevřely a Tremaine nastoupil.

Moje první myšlenka byla: Co sakra dělá Tremaine Wright v týhle čtvrti, když už škola skončila? Ale pak jsem si všiml, že má s sebou svůj věrnej foťák, tak jsem si řekl, že možná fotí, nebo tak něco. Kámoš pracuje na ročence od osmý třídy. Vždycky má u sebe nějakej foťák.

Vagón, ve kterým jedeme, je plnej, ale nejsme namačkaný – sedadla jsou všechna obsazená a tu a tam postává hlouček lidí. Dáma s kočárkem, hipstersky vyhlížející vousatej týpek s kolem, trojice holek v baleťáckým oblečení, kterým nemůže bejt víc než třináct, a dva kluci, u kterejch předpokládám, že jsou pár, vzhledem k tomu, jak blízko u sebe stojí.

Navzdory tomu, že není moc ucpanej, je tu dost lidí na to počáteční simultánní zalapání po dechu. Když se setmělo, měl jsem pocit, že všechen vzduch z vesmíru je vysávánej. Během několika vteřin zapraskal v repráku znuděně znějící hlas průvodčího, kterej řekl něco o „technickejch potížích“. Zadrženej dech se rychle změnil v kolektivní podrážděnost. Mumlání. Reptání. Sykání. A pak se začaly rozsvěcet baterky na mobilech. Ze začátku to bylo děsivý, ale po pár minutách, když si na to oči zvykly, jsem se trochu uvolnil. Dokonce dost na to, abych se podíval Tremainovým směrem. Oba lidi vedle něj a tři lidi sedící přes uličku mají rozsvícený světla na mobilu, takže navzdory tomu, že je ve stínu, ho vidím docela jasně. Když nastoupil, snažil jsem se nemyslet na to, jestli mě vidí, takže na víc jsem samozřejmě myslet nemohl. Ale právě teď má hlavu opřenou o jeden z těch plakátů hlásajících „Jestli něco uvidíš, řekni to!“ Má zavřený oči.

Skoro bych řekl, že vypadá šíleně uvolněně, ale každých pár vteřin – a jo, dívám se dost dlouho na to, abych si toho všiml – vyšpulí rty, jako by chtěl zapískat. Pak pusu zase zavře. Dívám se mu na hruď, jestli poznám, kdy stoupá, a když to dělám, vracím se do okamžiku, který jsem musel schovat někam hluboko – tam, kde by ho nikdo nikdy nenašel – včetně mě.

Kdy to začalo...

Minulej rok jsem byl jedinej druhák, kterej začal hrát za reprezentativní tým. Byla to pocta, kterou jsem nosil na hrudi jako neviditelný D, a nikdo mi nemohl nic říct. Až do čtvrtýho zápasu, když jsem se protáhl těsně pod koš, byl jsem zfaulovanej a spadl jsem opravdu nešikovně na pravej kotník. Velkej výron. Nikdy v životě jsem necítil takovou bolest. Sedím na zemi, oči pevně zavřený, koleno přitisknutý k hrudi. Byl jsem šíleně vyděšenej, ale nechtěl jsem to dát najevo, protože podle každýho trenéra, kterýho jsem kdy měl, skuteční muži nikdy strach najevo nedávají.

Trenérka mluvila úplně klidně: „Nadechni se nosem… anooo, to je ono. Teď našpul rty a vydechni ústy. Zvládáš to skvěle.“ Když pak dala pokyn, přišlo pár starších kluků, aby mi pomohli vstát, abych dostal svý otřesený ego do šatny. Když jsem byl na nohou, náhodou jsem se podíval do davu. A na koho mi padl zrak? Na Tremaina Wrighta. Stál na tribuně, několik řad od hrací plochy. V ruce měl velkej foťák. Jen tak na mě zíral. Starostlivě…

Ve vlaku zapraská reprák: „Tak jo, lidi, doneslo se ke mně, že město zažívá výpadek. Moc toho udělat nemůžeme, protože všechny signály jsou mimo provoz. Takže vydržte, a jakmile se něco dozvím, budu vás informovat.“ Další kolo mumlání. Reptání. Sykání. Všichni si sedaj. Až na Tremaina. Jeho hrudník se zvedá a zase klesá. Asi se zhluboka nadechuje.

Noha mu poskakuje jako šílená. Jako herní ovladač během šílenýho, ostrýho kola Call of Duty. Nevím, jestli jsem si vůbec kdy uvědomil, že se noha může odrazit tak rychle. Oči mi klesají k jeho noze – bez mýho výslovnýho svolení. A když vidím jeho naprosto nedotčený čistě bílý Jordanky Retro 1 (tak nedotčený, že v tomhle tmavým vlaku prakticky září), podívám se jinam.

Rychlý shrnutí: Ti dva kluci teď sedí na zemi a koukaj na něco na jednom ze svejch mobilů, s hlavama doslova u sebe (musej bejt pár). Trio tanečnic je schoulený v hloučku a vypadá, jako by si přály, aby tu byli jejich rodiče. Frajer na kole rozsvítil světlomet a namířil ho na strop. Zdá se, že je na sebe pyšnej, že na ten nápad přišel.

Dítě v kočárku začne na opačným konci vlaku brečet a já se otočím (i když to nikdo jiný neudělá – #NewYork). Mamčin mobil leží na kočárku baterkou směrem ke stropu, takže ji vidím, jak se shýbá dolů a zvedá toho malýho kámoše. Pak rychle jako blesk vystrčí prso ven a dítě začíná baštit.

Usměju se. Aspoň jednomu člověku v tomhle lokále nebude kručet v žaludku. A teď jako fakt obdivuju tuhle mámu, že se nezakrývá, nebo tak něco. Jako v pohodě, je tu tma jako v pekle a nikdo nic nevidí, ale stejně. Já osobně si nemyslím, že by měla máma zakrýt svý dítě, když kojí.

Ne že bych to řekl nahlas. Zavrtím hlavou. Vážně nejhorší doba na výpadek proudu. Nejen že jsem na nějakou dobu uvízl v týhle zatracený plechovce s Tremainem, ale dnešní večer měl být taky novým začátkem. Konec basketbalový sezóny byl krušnej – na chvíli jsem ztratil svoje kouzlo, ale první tejden během letního tábora jsem byl prostě úžasnej.

Spoluhráči mě ale tak trochu přeceňujou. Cítím se jako znovuzrozenej. A víc než to, Langstonova sestřenka, jmenuje se Kayla, přijela na návštěvu odněkud z jihu, viděla moji fotku s Langem a očividně jsem se jí zalíbil. Nejsem z těch, kdo by se chtěli bavit s rodinným příslušníkem spoluhráče víc, než je třeba (tím myslím: prohodím pár slov, když je uvidím na chodbě). Ale Lang byl ten, kdo mi řekl, že se jí líbím. A je fakt nádherná.

Takže.

Když jsem dostal zprávu, jestli bych s ní nezašel na dnešní párty v Brooklynu, řekl jsem, že jo. Řekl jsem Langovi, že mu pomůžu vybrat outfit a tak. Napadlo mě, že bych vyrazil dřív, mohl bych se taky mrknout na svýho dědu (fakt miluju bydlení v Harlemu – je to vlastně na druhý straně od všeho zajímavýho, co se ve městě děje). Taky proto jsem teď v metru. Nová sezóna, nová holka, nový já.

No… pokud teda někdo zná mý starý já. Basketbalový já: JJ „Jump-Jump“ Harding. (No, i když „JJ“ fakticky znamená „Jacorey Jr.“, tak to zní celkem dobře, ne?)

Řekl bych někdy někomu, že už nejsem do basketu takovej blázen? Dřív byl pro mě jedinou věcí, na kterou jsem se těšil. Byl pro mě světlo mýho života. Ale teď je to prostě… už jen něco? Možná že mě to nějak nudí? Asi tak, jako bych nikdy neřekl, že podle mýho by ženy měly bejt schopný kojit svý dítě bez nějaký intimní přikrývky, která ho jen zbytečně hřeje.

Když mluvíme o horku, možná mám ten problém jen já, ale tenhle vagón začíná bejt trochu prohřátej. Zhluboka se teď nadechnu. Znovu se mrknu na Tremaina. Oči má furt zavřený a jeho záměrný břišní dýchání je stále patrný. Obě nohy se teď hejbaj, střídaj se jako pár bubnovejch paliček. Celkem bych ho rád zkontroloval, ale po tom, co se stalo před pár měsíci… fakt nevím.

Hádám, že má namířeno na stejnou párty jako já. DJ je přece jen bejvalej přítel jeho starší ségry a slyšel jsem, že Tremaine fotí všechny momentky pro kámošovy webovky a dostává za to docela dobře zaplaceno. (Jako proč by jinak někdo sledoval po baráku ex vašeho sourozence s foťákem v ruce?)

Ohlédnu se za bílým tričkem, než zavřu oči a nechám hlavu klesnout na mapu metra za sebou. Upřímně mi to připadá jako sebeznesvěcení, vzhledem k tomu novýmu sestřihu, kterej jsem si nechal dnes odpoledne udělat. Jsem v pokušení podržet si baterku mobilního telefonu a namířit si ji na hlavu, aby mohli lidi žasnout nad tím, co můj holič umí.

Přemýšlím o Tremainově hrudi a snažím se přizpůsobit svůj dech jeho rytmu. Dovnitř nosem. Ven ústy. Nemůžu přestat myslet na jeho boty. V určitým okamžiku budu muset přestat všechno držet v tajnosti.

Uplynulo dvanáct minut.

Předtím jsem lhal.

Celá tahle věc s „nulovým přiznáním“? Jo… není to pravda. Vůbec.

Vždycky jsem chtěl, aby to tak bylo, ale mám-li bejt upřímnej – a to je všechno, co můžu bejt v tomhle temným vagónu, kde mi nedělá společnost nic jinýho než myšlenky, který obvykle přehluším vším možným –, od toho dne v tom kumbálu na střední škole, před všemi těmi lety, je „nulový přiznání“ nemožný.

A celkem dost to nesnáším. Nejen proto, že vím a vždycky jsem věděl, co to „znamená“ (i když přiznat to komukoliv – včetně mě – je most, který jsem ještě nepřekročil), ale taky proto, že nejsem jedinej, kdo si toho chlapa všiml. Mohl sbalit, koho chtěl. Napříč genderovým spektrem, jak tomu moje mladší ségra Jordy říká. Nemůžu to říct s jistotou, protože jsem se k němu nikdy nedostal tak blízko, abych si to potvrdil, ale myslím, že jsme zhruba stejně velký. Oba měříme asi 190 cm. On má možná o cenťák víc.

Taky není žádný hubený cigáro. To je na tom to nejšílenější. Je stejnej jako půlka mejch spoluhráčů. To je jedna z věcí, která mě upřímně štve.

Nikdo to neříká nahlas, ale my všichni moc dobře víme, že všichni očekávaj, že týpci, jako jsem já a Tremaine – vysoký „atletický typy“ určitý rasový charakteristiky (teď dávám oči v sloup), že budeme sportovci. Basketbalisti. Že budeme mít „ruce“, který nám usnadněj házet a chytat různý typy „balónů na hraní“ (další ironickej termín od mý ségry). Sakra, vždyť mně byly čtyři, když mi můj táta dal poprvý do ruky míč.

Ale Tremaine vždycky vypadal, že ho celá ta věc s očekáváními nijak moc nevzrušuje. Pamatuju si, jak jsem byl jednou ve škole na chodbě a slyšel jednoho z mejch debilních spoluhráčů říkat: „Je tragický, že člověk s tvojí vejškou a postavou radši drží v ruce foťák než šutr.“ (Tím se myslí oranžovo-černá koule, která je ústředním bodem mýho sportu.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Blackout.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.