Ivana Dobrakovová

Pod slnkom Turína

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Copyright © Ivana Dobrakovová, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2021
Cover photo © Anka Zhuravleva
Design © Marta Blehová, 2021
919. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0789-4 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0790-0 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0791-7 (ePub)

Zatiaľ čo som vkladala poznámkový blok a pero do kabelky a okuliare do puzdra, Olga sa pozrela mojím smerom, šepla „tiež minibasket?“ a vstala zarovno so mnou. Tak sme sa zoznámili. Na rodičovskom združení.

Učiteľka Ginevra bola pre mňa čosi nevídané. Od prvého momentu. Učiteľka Loredana ešte povedzme, dajme tomu, ako-tak, vedela som si predstaviť, že na takú natrafím aj v bruselskej základnej škole, kam chodil Manu, prísnu a dôslednú, vystretú siluetu s miernym úsmevom na tvári a fasciklami v rukách, ale Ginevra, Ginevra bola stelesnením tých najdivokejších klišé o Talianoch.

Tmavá, drobná, krátky strih vlasov, ohybná, vlnila sa pred rodičmi a gestikulovala, pravá ruka vystrelila hore, ľavá podoprela bok v poskoku, potom sa hneď prehla dozadu a už sa aj akýmsi tanečným pohybom trhane presúvala k tabuli, kde chcela čosi ukázať, a potom k triednej knižničke, celý čas vykrikovala, pohadzovala hlavou, vyzeralo to takmer, akoby nám chcela vysvetliť celý program na tento školský rok tancom a rečou tela, ukazovala na rôzne predmety v triede, ktoré sme si nevšimli, „tu sú v pohároch slamky, každý žiak má jednu, prítomní neprítomní, tam zas vešiame vrchnáky z fliaš, biele na všedný deň, farebné sú víkendové, sedem na vrecúško, kam ich na konci pozbierame, ako týždeň... a tu je čiara, ktorá oddelí september od októbra, presne o päť dní, tak im môžeme lepšie vysvetliť plynutie času,“ nestíhala som sledovať, „a vzadu mapa sveta, ale tú zatiaľ nepoužívame,“ všetci rodičia sa obrátili dozadu a potom hneď dopredu, len ja som zotrvala na mape pohľadom dlhšie, ten zlozvyk, zakaždým overiť, hľadať mapy, atlasy, kde majú stále Československo, pekne jednotné, ale tu nie, tu sú už zmodernizovaní.

No a čo ešte to čítanie. Také čosi by bolo v Bruseli naozaj nemysliteľné. A asi nielen v Bruseli. Pani učiteľky nám, rodičom bez detí, prečítali detskú knižku, ešte ju aj obracali naším smerom po každom prevrátení stránky, aby sme videli všetky obrázky, aby sme stihli sledovať príbeh, aby sme ho nebodaj aj pochopili, čosi o tom, ako učiteľ podporuje žiaka, ktorý nevie kresliť, nakreslí vždy len bodku, až je bodiek čoraz viac, pridajú sa kruhy, vyšrafované gule, oblúky a z bodiek sa napokon stane umelecké dielo vystavené v galérii. Stihla som ešte zachytiť, ako učiteľka Loredana vyhlasuje, že v takomto duchu chcú viesť aj naše deti, no to som sa už predierala medzi lavicami von na chodbu, musela som odísť pred koncom rodičovského, aby som stihla vyzdvihnúť Alessia.

Olga ma pred triedou chytila za ruku a hneď sa predstavila, „mama Davida,“ Davida, Davida, rozmýšľala som, nič mi to nehovorilo, ale predstavila som sa rovnako, samozrejme, „Kristína, mama Alessia,“ no Olga mi skočila do reči, „viem, viem, veď David sa prihlásil na minibasket len kvôli Alessiovi, doma mi pílil uši, mama, aj Alessio chodí, mama, chcem tiež chodiť na minibasket, zapíš ma, budú aj súťaže, turnaje, určite vyhráme, a tak sme si s manželom povedali, prečo nie, keď chce minibasket, bude mať minibasket, hoci Michele by bol radšej, keby chodil na atletiku, sám v mladosti závodne behal cez prekážky, ale potom sme si povedali, hlavne nech športuje, je jedno, ako, veď uvidíme, či mu to pôjde v basketbale.“ Kým sme schádzali po ošarpaných schodoch základnej školy Leone Fontana, Olga ma stále držala za ruku, ani som si ju nestihla poriadne obzrieť alebo sa nenápadne vymaniť, nemám rada dotyky celkom cudzích ľudí, najmä keď prídu nečakane, a už sme boli vo vstupnej hale, tam ma konečne pustila, hoci ostala stáť tesne pri mne. Čakali tam už aj ďalší rodičia, nikoho som nepoznala, odstúpila som o pár krokov a akoby mimochodom si ju prezrela, uvedomila som si, že musí byť o niečo mladšia než ja, dosť nízka, ale veď Taliani sú malé pivá, ako hovorievala moja mama, a čo ešte oproti mojim stosedemdesiatim piatim centimetrom, snáď ešte nižšia než učiteľka Ginevra, a bola tiež dosť tmavá, ale aj výrazne pekná, to mi udrelo do očí, tá čistá krása, čo z nej vyžarovala, a na krku mala zlatú retiazku s krížikom, ktorú som si všimla preto, že si ju neustále poťahovala.

A Alessio sa naozaj vyvalil z telocvične zavesený do spolužiaka Davida, obaja sa k nám rozbehli, spotení, zadýchaní, s teniskami v plátenných taškách a aktovkami cez plece, a po francúzsky na mňa hneď spustil „maman, tu sais, David a dit que je peux aller chez lui...“, ale ja som ho zahriakla, „Alessio, nebuď neslušný, tu rozprávaj po taliansky, aby ti všetci rozumeli,“ a keď sa na mňa Olga prekvapene pozrela, vysvetlila som: „Otec je Talian, ale doteraz sme žili v Bruseli, prišli sme do Turína len pred mesiacom.“

Olga sa usmiala, „ty si cudzinka? vážne? hovoríš veľmi dobre po taliansky. Sama by som to nikdy neuhádla. Teda, počula som, že máš trochu iný prízvuk, ale myslela som si, že si z Valle d’Aosta,“ obe sme sa rozosmiali. „Ďakujem,“ povedala som jej a Olga potom dodala „aj ja som tu vlastne cudzinka, žijem tu osem rokov. Prišla som z Apúlie, z najjužnejšej päty Talianska, ale pre týchto tu,“ stíšila hlas a mykla hlavou k ostatným rodičom, „Piemonťanov,“ s náznakom pohŕdania, „som väčšia cudzinka než ty, ver mi,“ no potom sa akoby zahanbila, zháčila. „Prepáč, neviem, čo to do mňa vošlo, veď aj môj manžel je Piemonťan a vôbec nie je taký, to sú tie predsudky, juhu proti severu, severu proti juhu, niekedy mám pocit, že sa ich tu v Taliansku nikdy nezbavíme.“

Chápavo som pokývala hlavou, ale nič som k tomu nedodala, do politických debát som sa púšťať naozaj nemienila, stačili mi tie v Bruseli. Usušili sme deťom pot z čela, odbremenili ich od tašiek a aktoviek a vyšli sme zo školy. Olga sa spýtala, ktorým smerom ideme, neurčito som kývla rukou doprava, Olga sa potešila, „tak to potom môžeme ísť kúsok spolu. My bývame tu blízko. A ty si odkiaľ? A tvoj manžel je teda Talian? A ako ste sa zoznámili?“

Na to, ako sme sa s manželom zoznámili, som už snáď aj zabudla, je to tak dávno, detstvo zahrabané pod nánosmi hmly a popierania, Bratislava deväťdesiatych rokov a celá mladosť, keď som sa snažila preraziť hlavou cez všetky tie bariéry, von, na vzduch, naše stretnutia vo Viedni, lebo ďalej som sa nedostala, ďalej som nemohla, Marcove nočné cesty autom, aby sa ku mne pripojil, a potom noci v hoteli Mercure, ktorým som sa nadchýnala, uniformná, vždy rovnaká izba bola presne to, čo som potrebovala, nehovoriac o raňajkách s dózičkami marmelády a kockami masla, jogurtmi a všakovakými croissantmi, prechádzky parkmi a nákupnými triedami, kde mi Marco všeličo kupoval, a jeho veta, ktorá sa do mňa otlačila, „prosím ťa, neďakuj mi toľko, je to len špongia na umývanie tela,“ áno, ale stála celý majland, aspoň teda na moje pomery, a iná budúcnosť, ktorá sa predo mnou tak nečakane otvorila. Čo z toho som mohla povedať úplne cudziemu človeku, ktorým zatiaľ táto Olga bola, ale našťastie som nemusela takmer nič, lebo po pár základných informáciách sa rozrozprávala ona, o svojej práci v čistiarni vo štvrti, kde len žehlí a žehlí a žehlí, ale najmä o tom, ako jej chýba babka, ktorá ju vychovala, „a toto leto som sa dostala domov len na týždeň!“, babka, o ktorú si robí veľké starosti, už ani nevychádza z domu, bolí ju koleno, ale zaťatá, k lekárovi ani za nič, o olivových sadoch, medzi ktorými vyrástla a bielej pláži Baia dei Turchi, rozmýšľala som nad tým, aké je to celé nepravdepodobné, že sa tu teraz prechádzame a rozprávame, a predsa, akousi zhodou náhod som sa ocitla práve tu, v tomto meste, v tejto chvíli, ale ako všetko, aj toto sa stane skôr či neskôr minulosťou, tak ako Bratislava, tak ako Brusel.

Brusel sa mi už vlastne aj začal rozostrovať pred očami, tá zmiešaná, študentská štvrť Ixelles, v ktorej sme bývali, v dvore na prvom poschodí, od druhej poobede len prítmie, v noci žiadny mesiac, len svetlá z okolitých okien a blízky park Bois de la Cambre, kam som sa chodila prechádzať k jazeru, vyblýskaná klinika Edith Cavell, kde sa narodili obaja naši chlapci, Marco na tom trval, že súkromne, „inak sa tu nedá, ver mi,“ a chodby Európskeho parlamentu, kaviareň, kde sme sa stretávali my Slovenky každý posledný piatok v mesiaci a nechuť, čo sa ma postupne zmocňovala, jedno z predsavzatí, keď mi Marco oznámil, že by tu bola možnosť presunúť sa na pár rokov do Turína, tentoraz sa budem oblúkom vyhýbať všetkým zahraničným Slovákom a najmä Slovenkám, iste, viem, v Bruseli sa mi to celkom nepodarilo, ale v Turíne, v Turíne urobím všetko pre to, aby som sa začlenila medzi miestnych, medzi Talianov, a teraz táto Olga, z neba, či skôr sama od seba, a taká milá, naši chlapci v družnom rozhovore dva kroky pred nami, je to vôbec možné?

Keď sme prešli okolo kostola Santa Giulia, Olga zastala pred jednou bránou a spýtala sa ma „a videla si už vlastne nočnú Gran Madre?“, nepočkala na odpoveď, „ja bývam tu, je to pavlačový dom, bohvieaký výhľad nemáme, ale ak pôjdeš ďalej po tejto ulici a potom odbočíš doľava na Corso San Maurizio, choď až k Murazzi, k múriku pri rieke, ak si tam ešte nebola, otvorí sa ti odtiaľ výhľad na Monte dei Cappucini a Gran Madre, Gran Madre je taký náš turínsky panteón, ako mu tu hovoríme, takto potme je veľmi pekne nasvietený... a kdesi tamtým smerom,“ mávla rukou na druhú stranu k domom, „je Superga, samé úžasné miesta, niekedy sa na Supergu musíte ísť pozrieť, v Sassi nasadnete na historický vláčik, vlastne zubačku, a odvezie vás až hore. Chodia tam všetci turisti, ja len niekedy na sviatky, slúžia tam totiž veľmi pekné omše,“ trochu v rozpakoch dodala. A aj v tme som videla, že dokonca očervenela a hneď sa to snažila zahovoriť, zrazu bodrým hlasom, „tak chlapci, rozlúčte sa, zajtra musíte obaja vstávať do školy.“ Naši chlapci do seba tak nejako posmešne štuchli, zašomrali ciao, salut na pol úst, my dve sme sa pozdravili a už zmizla v bráne.

Hanbila som sa jej povedať, už vtedy, ale najmä potom, keď som zistila, že nemajú ktoviekoľko peňazí, keď som videla, že sa štyria tlačia v dva a pol izbovom byte vo dvore, že my naopak bývame na Piazza Vittorio, v zrekonštruovanom modernom podkroví, na sto tridsiatich metroch štvorcových, s výhľadom na celé námestie, na Mole Antonellianu, úžasnú Gran Madre, Monte dei Cappucini, Supergu aj Pád, skrátka na všetko, mohla som sa na to pozerať celý deň aj noc, keby som chcela. Iste, byt nebol náš, pre Marca ho prenajala jeho farmaceutická firma, ale tým lepšie, neplatili sme ani nájomné ani dane, nič, po prvý raz sme si mohli žiť nad pomery.

A keď si Marco pár dní nato balil kufor, lebo odchádzal na nejakú konferenciu do Lisabonu, cestou zo spálne prehodil, že by som sa už mala poobzerať po nejakej upratovačke, domácej panej, „nemôžeš sa spýtať v škole, nejakej inej mamičky? – určite niekoho poznajú,“ a keď som mlčala, dodal: „to predsa nemôže byť taký problém, varujem ťa, inak to ostane celé na tebe...,“ zasmial sa. Neurčito som čosi zamrmlala, za otázkou o upratovačke som totiž vycítila druhú, nástojčivejšiu otázku, a to, či sa mienim poobzerať po nejakej práci. V Bruseli som pracovala, kedysi dávno dokonca ako asistentka jedného poslanca, lenže potom prišli moje tehotenstvá, po tom druhom, rizikovom, predĺžená materská, a keď som pred troma rokmi poslala Alessia do škôlky, už som sa necítila na to, aby som sa zamestnala na plný úväzok a zastávala nejakú vyčerpávajúcu prácu, len som príležitostne niečo prekladala, niekedy dokonca tlmočila, ak niektorá známa potrebovala zaskočiť, ale stály pracovný pomer som nemala, a iste, všetko som mala dobre odôvodnené, lenže s príchodom do Turína skončilo aj to, Emanuel mal už dvanásť rokov, Alessio sedem – a to sa chcem na svojich chlapcov vyhovárať do smrti? Rozhodla som sa snáď, že už nikdy nebudem pracovať? Peniaze už síce neboli problém, Marco vo farmaceutickej firme postúpil na dobré miesto, ale čo ja? A ak nebudem pracovať, čo budem so svojimi dňami robiť na tomto novom mieste? Pozerať sa von oknom na panorámu? V prestávkach medzi čistením záchoda a telenovelou?

Vošla som do Emanuelovej izby, ležal na posteli, už v pyžame, s očami upretými na tablet, na stene nad hlavou plagáty z počítačovej hry Assassin’s Creed a zo seriálu 13 reasons why, proti ktorým som spočiatku bojovala, potom som to vzdala, kde sú tie časy, keď sa mu páčili dinosaury a raketoplány, keď sme si spolu večer čítali Harryho Pottera. Prisadla som si k nemu, trochu sa posunul, ale neodtrhol zrak od tabletu, čo to tam zas pozerá, nadhodila som, „v škole všetko v poriadku, Manu?“, „Čože?“ spýtal sa príliš nahlas, až teraz som si všimla, že má slúchadlá, dal si ich dolu, „čo si hovorila?“ „Že či je všetko v poriadku v škole?“ Emanuel prikývol, „v poho“ a chystal sa znovu si ich nasadiť, no zadržala som mu ruku. Chcela som pokračovať, a čo noví spolužiaci, už si sa s niekým zoznámil, je tam niekto, s kým by si sa mohol skamarátiť, a učiteľky, aké sú, berú ohľady na tvoju taliančinu, nie je to príliš ťažké, a ako zvládaš cestu cez mesto, a tak celkovo, napadalo mi jedno za druhým, ale vyšlo zo mňa len: „Manu, prosím ťa, nebuď hore zas do jedenástej, ráno, keď ťa budím do školy, si vždy taký unavený.“ Prikývol a tentoraz si tie slúchadlá nasadil, zamrmlala som „dobrú noc“, už ma nepočul. Ostala som tam ešte chvíľu sedieť, čo by som tak mohla povedať, aby ho to zaujalo, aby ma zobral na vedomie, je to len pubertou, bude sa to zhoršovať, prejde to, je to len fáza, zo steny oproti, sponad písacieho stola, sa na mňa díval zombík, v ruke obnažený mozog, z ktorého kvapkala krv, cez okno na nás blikala vysvietená Mole.

Alessio, to moje malé šidlo, bol čosi celkom iné. Prikryla som ho až ku brade, ľahla si vedľa neho na kraj postele, zatiaľ čo mi rozprával novinky, resp. triedne klebety, „a chudák Cesare, predstav si to, všetky dievčatá stále len aaaach, Cesare, vezmeš si ma za muža?, elles sont folles, maman, úplne bláznivé.“ Usmiala som sa naňho, „a Cesare si ich nechce vziať?“ „Nie, čo si, na dvore ho vždy s Paolom varujeme, Cesare, dávaj pozoooor, ide Amalia, Cesare, utekaaaaj, Marina ťa chce pobozkať... prečo sú dievčatá také hlúpe?“ „Tak sú tie dievčatá hlúpe alebo bláznivé?“ „Oboje!“ rozhodne vyhlásil. Natiahla som sa k druhej strane vankúša, vzala pána dina, gumového dinosaura, jeho najobľúbenejšiu hračku, zmenila hlas, „och, to sú mi veci, to sú mi veci, mladý pán Alessio, takže dievčatám sa páči nejaký Cesare?! To je neslýchané, osem rokov a už by sa to chcelo vydávať, ts ts, kto to kedy videl,“ a Alessio, celý nadšený „pán dino, je to strašné, o ničom inom sa dievčatá v triede ani nerozprávajú.“ „A všetky sú zamilované do Cesareho?“ „Ani neviem, pán dino.“ „A pán Alessio nie je zamilovaný do nikoho?“ „Maman!“, vykríkol Alessio pobúrene, „to by sa pán dino nikdy nespýtal, takú hlúposť,“ a videla som, ako celý očervenel. „Prepáč, prepáč,“ smiala som sa, svätosväte som odprisahala, že už nikdy nič také (trápne) nepoviem, dala mu pusu na líce a potom som nepohnute ležala vedľa neho na posteli, kým zaspal pri svetle nočnej lampičky, a z času na čas sa uštipla do predlaktia, aby som sama nezaspala, v kuchyni bolo treba ešte uložiť riad od večere do umývačky.

„Otranto je mesto duchov, neviem prečo, volajú ho aj biele mesto,“ rozprávala mi Olga, „hoci celá Apúlia je biela, domy biele kocky bez červených striech, s omietkou vyštípanou morskou soľou, príbojom, pamätám si, keď som bola ako dieťa po prvý raz na výlete na severe, v Tridentsku-Hornej Adiži, netušila som, načo sú domom tie šikmé červené strechy, až učiteľka mi to musela vysvetliť, poučila ma, to kvôli snehu, aby ľahšie skĺzol dolu. A ja som sa jej takmer spýtala, čo je to sneh,“ rozosmiala sa Olga, „sneh bolo niečo, čo som vídala len v telke, vo filmoch, ktoré dávali cez vianočné prázdniny. Mne sa skrátka len zdalo, že to vyzerá čudne. Neprirodzene. Normálny dom pre mňa bol ten, v ktorom som vyrástla, prízemný, biely, a babka, ktorá si každý večer vyložila stoličku pred vchodové dvere, aby si užila trochu chladu, možno aj vánku, a tam hodinu-dve trkotala so susedkami, večer čo večer, prebrali všetko, len málokedy bola v decembri taká zima, že by to nemohla urobiť. Lenže potom, keď začalo byť Salento v móde, keď sa tam začali cez leto všetci hrnúť, zistili sme, až vtedy sme to zistili, že bývame na hlavnej turistickej tepne, na ceste ku katedrále, a všetko išlo do hája, namiesto susediek sa postupom rokov začali na ulici objavovať turistické obchodíky, bižutéria, pareá, batikové šaty, mušle a pohľadnice, a babka si prestala vykladať stoličku na ulicu pred dom, nechala ju stáť v kuchyni oproti telke a pozerá odtiaľ už desať rokov Paperissima sprint a Striscia la Notizia a Domenica inn. A ďalšie Berlusconiho kraviny, mne je z toho tak smutno, keď si na to pomyslím.“

Olga si povzdychla, „tu tomu nikto nerozumie, a ak sa náhodou prevalí v správach tragédia typu – nejaký motorkár na juhu zrazil ľudí sediacich na stoličkách pred domom, mala by si počuť tie reči, posmešky: južania akísi, leniví, nič nerobia, len vysedávajú na priedomí, a práca, ále, aká práca, kto kedy videl južana pracovať, skrátka, ničomu nerozumejú, títo tu, ničomu. A ešte sú aj odporní.“ Olga si odpila z kávy, „a čo robia oni? Veď skús sa prejsť o piatej večer po centre, uvidíš ich, všetkých, natlačených v baroch, na aperitíve, s vínom, s aperolom či strikom, skús sa prejsť v júli cez Piazza Vittorio alebo aj priamo pred naším domom, cez Piazza Santa Giulia, proste neprejdeš, movida si to fičí až do rána, tak nech mi nič nerozprávajú!“ odfrkla si.

Sedela som s Olgou na káve, teda na kapučíne, na prvom stretnutí, ktoré sa malo stať naším každotýždenným rituálom, a hoci som sa snažila zaviesť rozhovor aj na iné témy, nejako sme sa vždy dostali k tomu Otrantu, k tej babke a jej stoličke, k tomu juhu a pocitu menejcennosti, prípadne k odporu voči Turínu, „tu sa vždy na konci ulice dvíhajú len tie hnusné hory, akoby si bola nimi uväznená, presne ako v nejakom válove pre zvieratá, snažíš sa vyliezť von, lezieš, lezieš, no vždy sa zošmykneš späť do Turína, až ťa napokon pohltí, rozomelie, staneš sa tým šrotom pre zvieratá, čo sa hádže do válova.“ „A kto sú tie zvieratá, čo ťa zožerú?“ trochu posmešne som sa jej spýtala, „Turínčania?“ A Olga: „Len sa smej, veď uvidíš sama, onedlho. Studené severské čumáky. Ak za tých pár rokov, čo tu budeš, stretneš srdečného Piemonťana, daj mi vedieť. Určite mi to povedz, nech sa idem tiež pozrieť na ten úkaz.“

Sľúbila som to a v duchu sa pozastavila nad tým, že Turín má byť sever, iste, sever Talianska, rozumiem, že pre ňu, čo je z päty čižmy, ale predsa len, sever? Pod Rakúskom? Pod Alpami? To je sever? Tak čo sú potom Nóri, Švédi, Fíni?! Alebo naša stredná Európa? Tam, kde kvôli snehu začínajú šikmé červené strechy, sme už asi všetci Eskimáci, ale to som jej radšej nepovedala. Olga sa aj tak vždy, keď z nej vyhučala nenávisť k severu, hneď ospravedlňovala, priam odušu sa ospravedlňovala, brala svoje slová späť, zajakávala sa, lebo veď aj jej manžel, aj jej svokrovci sú z Piemontu, sú miestni, čo by povedali, keby ju počuli takto nadávať na ich kraj?

Takisto som sa jej nepriznala, že ja sa v tomto novom meste, v tomto válove, naopak cítim výborne, kde aká stiesnenosť! Marco sa zabehával v práci, s novými spolupracovníkmi a úlohami, vracal sa domov neskoro večer, chlapci si privykali na nové školy a nových spolužiakov – Alessiovi to išlo omnoho lepšie než Emanuelovi, ako vždy, no celkovo to nebolo také zlé, nápor štúdia v týchto alternatívnych školských systémoch nehrozil, ani len úlohy nemali, a ja som sa zas celé dni prechádzala po meste, vyrážala som od Piazza Vittorio po Via Po, pod arkádami, väčšinou som sa zastavila v Ghigu na kávu, kde som sa zoznámila s celým personálom, čašníčka Nina mi pripravovala kapučíno, už keď ma videla cez výklad prichádzať zvonka, bola milá, ale z Neapola, takže to sa neráta, smiala sa na mne, quella signora con accento inglese, tá anglická pani, čo pije kapučíno aj poobede, hoci manžel jej už dávno vysvetlil, že sa to nemá. A potom Piazza Castello s Palazzo Madama, odkiaľ sa cesty rozvetvovali – buď po obchodnej Via Roma na Piazza San Carlo a potom k stanici Porta Nuova, alebo smer staré mesto, Dóm s turínskym plátnom, teda, vlastne, s reprodukciou turínskeho plátna, to pravé vystavujú len raz za pár rokov, a pešia Via Garibaldi, s vyvrátenou hlavou som pozorovala pírsing na rohu vysokého šľachtického domu a krv, modrú a červenú, ako odtiaľ kvapká dolu, lampióny na námestí pred radnicou, a niekedy až na Piazza Statuto s tou sochou padlých vojakov uprostred, „hlavne nikdy nechoď príliš doprava, tam už sa začína arabská, černošská štvrť, či skôr geto, tam to môže byť nebezpečné, alebo teda, maximálne si choď nakúpiť ovocie a zeleninu za dobrú cenu na Porta Palazzo a rýchlo preč,“ varovala ma Olga.

Zariaďovala som byt, nakupovala doplnky, kraviny, zbytočnosti, knihy o umení, o talianskom filme, fotografické publikácie o turínskych dvoroch, a raz za pár dní som doniesla z trhu aj kvety, hotová pani Dallowayová, upratovala som – áno, ja, a na počudovanie som zistila, že to vôbec nie je také zložité a pokojne to zvládam sama, prečo som vlastne posledných desať rokov míňala toľké prachy na upratovačku? Marco síce hrmel, „moja žena sa rozhodla stať sa domácou paňou! Una massaia! Bože dobrý, kde je tá tlmočníčka-asistentka, ktorú som si zobral?! Čo si s ňou urobila?“, no ja som sa len smiala, v jednej ruke Swiffer, v druhej vedro Vileda a posielala som mu vzdušné bozky, Manu prevracal oči a zatváral sa vo svojej izbe, kde mohol predstierať, že títo dvaja trapoši nie sú jeho rodičia, tablet, slúchadlá, iná dimenzia, Alessio behal hore-dole ako s nasolenou riťou a vrážal do lámp s tienidlami z ryžového papiera, ktoré som strategicky rozmiestnila po byte, „aby bolo u nás útulne“, vytvoriť útulný domov, toť program hodný každej správnej manželky a ženy v domácnosti, hoci len pre nás, zatiaľ k nám nechodili žiadne návštevy, ale veď my štyria si vystačíme.

A keď sme jedného príjemného teplého večera koncom septembra sedeli s Marcom na našej miniterase, deti už vo svojich posteliach, a popíjali sme Barolo, chrúmali čipsy a naberali si do dlaní solené arašidy, zatiaľ čo sa zmrákalo, vánok cez deň odfúkol všetok smog, nebývalá viditeľnosť, Mole vysvietená ktovie prečo na fialovo, naokolo len strechy Turína a rieka, ktorá pokojne plynula pod naším domom, skrátka, keď sme tak uvoľnene sedeli a Marco ma zabával našimi okrídlenými rodinnými historkami ešte z Bruselu, Turín sa ohlasoval ako naozaj dobrá voľba.

Najviac ma zarážali ihriská, takmer všetky v katastrofálnom stave, odtrhnuté hojdačky, poohýbané preliezky, všetko počarbané grafitmi, niekedy dokonca obhorené, a najmä špina a bezútešnosť, na ihrisku na druhej strane rieky sme natrafili na psie hovná rovno pod trampolínou, a keď sme sa raz trepali do kráľovských záhrad, za hradbami, lebo tam stála najväčšia šmykľavka v celom Turíne, čím nechcem povedať, že bola obrovská, ale že tie ostatné boli ako pre trpaslíkov, keď sme sa tam napokon dovalili, našla som, presne pod tou nevídanou šmykľavkou, dvoch bezdomovcov uložených v spacáku, a neprichádzalo do úvahy, že by som ich budila, aby sa trochu posunuli. Nechápala som, v akej čiernej diere miznú všetky dane, keď za ne dostávajú obyvatelia takéto služby, ale na ihriská som chodiť musela, Alessio si to ešte vynucoval, väčšinou som tam dotiahla aj Manuho, ktorý si však len preniesol tablet z postele svojej izby na lavičku v parku, vlastne sa nezdalo, že by tú zmenu vôbec registroval, iba ak som ho otravovala, aby si kopal do lopty alebo niečo, vtedy ma odbil namrzeným odseknutím.

Marco chodil na víkendy často preč, buď nejaké školenia, alebo konferencie, prednášky. Ravenna, Cuneo, Zürich, či dokonca Štokholm, Bordeaux – stretnutia so zahraničnými partnermi, a tak sa stalo, že aj ten víkend som bola s chlapcami sama a v sobotu doobeda sme sa vybrali poza náš dom, okolo parčíka s parížskym nádychom na Piazza Maria Teresa, cez Piazza Cavour až na Via Accademia Albertina, kde stálo najbližšie ihrisko, hoci to tiež nebol žiadny zázrak, aby sme si rozumeli, ani zďaleka sa to nechytalo na ihriská, ktorými ma rozmaznal Brusel, ale striekala tam fontána, na trávniku sa preháňali psy, atrakcie boli relatívne zachovalé, ale najmä tam už dva týždne stál jeden malý kolotoč, na ktorom sa chcel Alessio neprestajne vyvážať.

„Kristína! Kristína!“ počula som, ako na mňa niekto volá, práve keď som nakupovala päť žetónov v stánku, a samozrejme, keď som sa otočila, bola to Olga, prichádzala ku mne od ohradenej hojdačky, za ruku držala mladšiu dcéru Sofiu, ktorá chodila ešte do škôlky, a zoširoka sa na mňa usmievala. „Ehi, ciao,“ pozdravila som ju, pobozkali sme sa na líca a chvíľu sme sa smiali, ako na seba musíme natrafiť ešte aj cez víkend, „no je to možné?! Ty ma snáď prenasleduješ!“ a potom ma chytila za ruku, „poď, predstavím ťa Michelemu, tuším ste sa ešte nestretli.“ A tak som zobrala Alessia, hoci hlasno protestoval, lebo sa chcel ísť hneď voziť na kolotoči, Manu sa od nás odpojil, vybral sa k najbližšej lavičke s mobilom v ruke, aké tam predstavovanie a slušnosť, a pri hojdačke stál Olgin manžel, spoznala som ho len podľa Davida, ktorého rozhojdával, zatiaľ čo mi Olga vysvetľovala, „my sem väčšinou nechodíme, máme to z Vanchiglie trochu od ruky, ale dnes je tu neďaleko farmársky trh, kde by sme sa chceli zastaviť,“ prikyvovala som, a vysadila Alessia na druhú hojdačku, obaja chlapci sa pustili do pretekov, kto sa rozhojdá vyššie, kto rýchlejšie, už sa aj smiali a nadávali si do fifonov, do signorín. Vtedy sa Sofia, pre ktorú voľná hojdačka neostala, rozbehla k domčeku so šmykľavkou, Olga pokrčila plecami a vybrala sa za ňou, ocitla som sa s Michelem na okamih sama. Zavládlo ticho, nevedela som, čo mu povedať, rozpačito som sa usmiala a sklopila zrak, a keď sa pomaly vybral za Olgou, nasledovala som ho.

Bol o dosť vyšší odo mňa, tmavý, s nakrátko ostrihanými vlasmi, veľmi chudý, ani neviem, čo by som o ňom povedala viac, na prvý pohľad ma nejako extra neoslovil, odhadovala som, že je asi taký starý ako ja, zatiaľ čo Olga bola – to som už vedela –, o osem rokov mladšia. A zatiaľ čo pomáhala Sofii prechádzať po zavesenom moste, ktorý sa hojdal, pripojila som sa opäť k nej a trochu bezobsažne sme sa bavili, o škole, o čom inom, a maestra Ginevra, ktorá je fakt číslo, a prečo ešte nezačali brať kurzívu, a začnú vôbec tento rok? Olga: „Mne je to jedno, aj keby sa David nenaučil hneď písať, dôležité je, že rád chodí do školy, že sa tam teší. Hlavne nech z toho nemá žiadne stresy.“ Zatvárila som sa pochybovačne, „no, ja by som ale bola celkom rada, keby sa Alessio naučil písať, predsa len...“, no Olga ma zahriakla: „Prosím ťa, už aj tak všetci len ťukajú do počítača,“ čím ma tak zarazila, že v rýchlosti som nevedela nijako zareagovať. Michele sa postavil obďaleč a nič nehovoril, vrhla som pohľad na Sofiu, ktorá padala a zas vstávala, a všimla som si, že je na rozdiel od zvyšku rodiny dosť zaguľatená, nemotorná, hoci z nej priam sálala energia, smiala sa a mávala pästičkami, aby udržala rovnováhu. Prihovorila som sa jej, ako som videla, že to robia všetci Taliani, chcela som byť milá, hoci mi to veľmi nešlo, nebolo prirodzené, „ciao, ty malá princeznička, come stai?“ a aj Sofia musela vycítiť moju pretvárku, lebo dupla nohou, čím riadne rozhojdala celý most, „ja nie som žiadna principessa!“ A Olga sa ponáhľala ospravedlňovať, „no áno, ona je skôr taký chalanisko, že, ty môj chuligán,“ a to stačilo, aby sa Sofia celá rozžiarila.

No vtedy sme začuli krik, obzreli sme sa a ja som s hrôzou zbadala, že kým Alessio sa ešte stále hojdá ako predtým, David sa medzičasom na hojdačku postavil a snaží sa ju rozhojdať do boku, aby doňho vrazil. Alessio sa snažil brániť, jednou rukou pustil reťaz a zaháňal sa po ňom, čosi pritom aj vykrikoval. S Olgou sme sa tam rozbehli, aby sme to dali do poriadku. „David, čo to tam stváraš, ma sei impazzito?“, no David sa smial a odmietal si na tú hojdačku zas sadnúť, hojdal sa, akoby mu bolo jedno, že môže svoju mamu kedykoľvek buchnúť, teraz opäť rovno, hoci stále postojačky, zatiaľ čo Olga naňho kričala a snažila sa ho zastaviť, no zastavil sa len Alessio a ohromene, možno aj trochu s obdivom, sa díval na svojho kamaráta. Keď som letmým pohľadom skontrolovala Manuho, či tam ešte stále je, videla som, že aj on položil mobil a so záujmom tú scénu sleduje. Olga sa obrátila mojím smerom, rezignovaná, „vieš, on je trochu hyperaktívny alebo ako to nazvať, v poslednom čase si s ním neviem celkom rady,“ a vtedy mi pohľad zablúdil k Michelemu, ktorý k nám prichádzal so Sofiou a vyzeral, že sa ho to týka ešte menej než Emanuela. Olga k nemu prosebne zdvihla zrak, celá spotená a ukonaná, akoby mu chcela tlmočiť, nech už konečne zasiahne, nech to za ňu vyrieši.

A všetko, všetko som sa o ňom dozvedela až potom, že je povolaním policajt, že pracuje v kasárňach na Via Cernaia, niekedy aj v noci, a Olge často vypomáhajú jeho otec s matkou, berú si deti k sebe domov, postrážia, keď sú choré a Olga musí ísť pracovať do čistiarne, že jeho rodičia sú hulváti a niečo – niečo, ale čo? –, sa z nich prenieslo aj naňho, na ich jediného syna, no z tohto prvého stretnutia mi utkvelo v pamäti len to, že je presne taký Piemonťan, na akých sa mi Olga sťažovala, skrátka a dobre to, s akou chladnokrvnosťou a pokojom tú scénu, v ktorej sme sa my ženy išli roztrhnúť, pozoroval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pod slnkom Turína.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.