Tatiana Jaglová

Čertova svadba

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Vydanie diela z verejných zdrojov aj formou štipendia podporil Fond na podporu umenia

Napísanie textu tohto diela formou štipendia podporil Literárny fond

© Tatiana Jaglová, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2021
Design © Katarína Marenčinová, 2021
922. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0636-1 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0637-8 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0638-5 (ePub)

Asi je to už jedno

ale nezmizla som odrazu

Erik Ondrejička: Lilith

Pod širokým oknom vonia borovicovým drevom váľanda. Pružný penový matrac zakrýva červeno-modrá kockovaná deka, nevľúdne pichľavá. Anna si pritiahne kolená k hrudi a hlavu uloží na predlaktia. Prenatálna poloha. Skrčenec zúfalých ľudí. Objímaj samu seba, radila jej jogínka.

Bola vážne dieťa, možno už tušila, že svet je nebezpečné miesto. Neskôr, asi pôsobením hormónov, sa často smiala, až niekedy nevedela prestať. Svet bol vtedy farebný, voňavý, neraz až omamný. Vlastne ešte nedávno mala veľa dôvodov na radosť. No teraz, kdesi v záhybe jej vnútra sa znovu ohlásilo smutné dieťa.

Za presklenou stenou mierne stúpa lúka a sprava Annin pohľad vítajú tri majestátne smreky. Vysadil ich vietor, tmavozelená skupinka sa podelila o priestor v trojuholníku. Neprekážajú si. Dohodli sa, rastú spoločne. Anna rada počúva ich šepot, keď sedí pred chatou. Včera pod nimi našla tri dubáky, chvíľu na ne neveriacky hľadela, privoňala a poďakovala, veď smreky jej prichystali prekvapenie. Zatúžila porozprávať im svoje trápenie, vyžalovať sa. Možno by konečne našla správne slová, aby aj sama sebe pomenovala, čo ju trápi. Smútok by ohraničila pevnými kontúrami.

Zdvihne hlavu, ofina jej zakryje výhľad. Porozpráva im. Zajtra? Možno. Dnes je nevľúdny chmúrny deň, tu pod Bocianskym sedlom nemá dážď nikdy dosť. Keď neprší, mrholí, keď nemrholí, prevaľuje sa hmla, akoby obloha miesila riedke cesto. Neprekáža jej to, lebo presne takú má náladu. Pred hodinou prihodila do sporáka polienka, pukocú, teplo je. Nahmatá vankúš v červenej plátennej obliečke a pritisne si ho na hruď. Odrazu má pocit, akoby v náručí nedržala vankúš ona, ale on ju. Spomenie si na bračeka, odišiel kamsi ďaleko, na Nový Zéland, nemá o ňom správy. Ako decko stále objímal vankúše. Na sviatky mu zakaždým kúpili nový, a ako výskal od radosti! Človek sa potrebuje pritúliť k niečomu mäkkému. Dlaňou si utrie vlhké líce. Srdce jej začne biť pravidelnejšie. Napraví ofinu, očami zablúdi na lúku. Púpavy stúlili hlávky do tvrdých pukov, sotva ich v tráve rozoznať. No len čo vykukne slnko, lúka sa rozsvieti. Je žltá aj fialová, lebo tu rastie množstvo zvončekov. Medzi nimi biele margarétky, Annu stále láka natrhať si kytičku, no neurobí to. Nielen preto, že tu sa kvety trhať nesmú. Každý život je cenný. Prírode je jedno, či ide o zajaca, púpavu či Annu.

Zvonku sa po skle prechádza mucha. Anna ju kútikom oka sleduje, rada by ju odohnala, nenávidí muchy. No nevládze zdvihnúť ruku. Zlosť v nej pomaly, ticho narastá, až sa napokon zaženie. Mucha zastane, skúma situáciu, a akoby pochopila, že nebezpečenstvo je za hrubým sklom, ľahostajne pokračuje v ceste. V sporáku zapraskalo, cez prieduch vybuchol ohňostroj iskier. Vlhké drevo? Anna by mala doniesť za kôš polienok, aby vyschli. Vyjsť pred chatu, nadvihnúť térový papier, chabú ochranu pred dažďom, naplniť kôš a... Lenže nevládze. Jej vôľa je prislabá.

Mrholí hustejšie, ihličie smrekov postriebrili kvapky. Cestička od chaty hore k svahu je, našťastie, vysypaná štrkom, keby predsa len nazbierala energiu a skúsila vyjsť von, možno by našla zopár dubákov. Pohne nozdrami a predstaví si vôňu hubovej polievky. Lenže... nemá zeleninu. Čo by dala do hrnca okrem húb? Za dverami do chaty je špajza, police až nahor po plafón. Takmer prázdne. Ešte ich nestihla zaplniť, prišla len včera. Ale dolu v pivnici má poháre so zaváraným mäsom. Stačí kúpiť hrášok v konzerve a má chutný obed. Zemiakov je ešte v pivnici dosť, je tam stabilná teplota okolo piatich stupňov, ovocie aj zelenia v nej dlho vydržia. Do pivnice sa vchádza rovno zo stredu izby po drevených schodoch, no najprv treba nadvihnúť poklop. Teraz je zakrytý pestrým, ručne tkaným kobercom.

Drzá mucha jej z druhej strany skla zastala rovno pred tvárou. Neprší na ňu, potvoru, chráni ju prístrešok nad betónovou terasou s presklenou stenou osadenou v hrubom drevenom ráme. Tri schody vedú rovno na chodník vyšliapaný v trávniku k trom smrekom. Na štrkovej ceste Annu odrazu upúta pohyb. Hubári, konštatuje znechutene. Ľudia plní vášne a nádeje, že sa vrátia s plným košíkom. Pochytí ju zlosť. O čosi nižšie na prudkom svahu Rómovia zbierajú čučoriedky, Anne už sotva zostane, okrem toho asi by na svah ani nevyliezla. Tráva je mokrá, šmykľavá, nič pre dievča z mesta. A navyše – v národnom parku sa čučoriedky zbierať nesmú, no zrejme to platí iba pre slušných občanov. Postava na chodníku ju zaujme. Vystrie sa, pomrví stuhnutými plecami a natiahne krk, hneď lepšie vidí. Postava je vysoká, zrejme chlap. Zelená vojenská pláštenka mu siaha až po kolená. Kapucňa zakrýva tvár. Nesie košík, nie príliš veľký, zrejme reálne odhadol situáciu s hubami. Aj keď je vlhko, akosi nerastú. Krok má iný ako tí zdola, z dediny. Našľapuje opatrne, aby si nevyvrtol členok. Nemá čižmy, ale vibramy. Pravdepodobne dolu na ohybe cesty do Starobocianskej doliny nechal zaparkované auto.

Každý má energiu, iba ja nie, zafňuká Anna.

Postava zastane a otočí sa k chate. Zakloní hlavu, pozoruje dym, je jasné že v chate sa kúri. Anna uhne z dohľadu do šera izby. Tvár človeka stále tieni kapucňa. Len aby to... Annu strasie. Odhaduje šírku pliec... nebude to on. Je útlejší, toto je riadne chlapisko. Anna potiahne nosom, od strachu jej zvlhol, opakom ruky si utrie kvapku, čo jej steká k perám. Nikto nevie, že je tu, chatu kúpila pred rokom na mamino meno.

Zošuchne sa z váľandy, ktorá slúži aj ako pozorovateľňa, aj na popoludňajší spánok, ustúpi viac do tieňa. Odtiaľto ju zvonka nevidno. Drzý človek zišiel až k trom smrekom a díva sa rovno na priečelie chaty. Okoloidúci ju zakaždým obdivujú, je to zrub z nahrubo ohobľovaných kmeňov, všetko z poctivého voňavého dreva, aj nábytok vnútri, nezablúdil sem ani kúsok drevotriesky. Väčšia časť priečelia je presklená, ale možno ju zakryť masívnou širokánskou bránou. Je to štvrtá stena z tenkých drevených kmeňov zavesená na škrípajúcich pántoch, a keď sa zatvorí, nikto nevidí vstup do chaty. Vyzerá to, akoby sa dovnútra vchádzalo iba komínom. Pravda, kto príde bližšie, vidí na boku dve veľké visiace zámky, no stena chaty a masívna brána priliehajú tesne jedno k druhému. Chata je majstrovské dielo.

Človek na chodníku sa nabažil pohľadu a zmizol Anne z dohľadu. Trochu banuje, že ho už nevidí. Mrholenie prešlo do dažďa a dnes už tadiaľto nikto nepôjde. Rozkúrila ráno, keď vstala, ale chata bola dlho prázdna, potrvá, kým sa prehreje. Striaslo ju, zošuchne sa z váľandy a podíde k obrovskému sporáku v strede izby, aby doň naložila tri hrubšie polienka. Staviteľ chaty ho z prednej strany vybavil veľkými plechovými nádržami na ohrievanie vody, ktoré sú dobre zamaskované náterom, takže ich nevidno, akurát sporák je rozmerný. Vedie z neho potrubie k drezu, Anna môže umývať riady v horúcej vode, ba v priľahlej kúpeľničke si dopriať teplú sprchu. Komfort uprostred čistej prírody. Paráda!

Anna sa vráti k váľande a sadne si tak, aby videla na smreky.

Bodla by káva. Lenže to znamená vstať. Neskutočne náročný cieľ. V sporáku pod platňou pukoce oheň. Oranžová žiara sľubuje, že voda sa rýchlo zohreje. Človek má v génoch radosť z ohňa, ak ho má pod kontrolou. Anna si v duchu vyratúva, čo chcela v najbližších dňoch urobiť. Poupratovať chatu. Zistiť, či prameň, ktorý napája potrubie do chaty, neupcháva lístie. Ak áno, poriadne ho vyčistiť. Vlastne, to je najdôležitejšia úloha. Upratovať môže neskôr. Vytrepať sa konečne na Čertovu svadbu. Zistiť, či je pravda, čo sa o končiari vrchu hovorí. Prejsť z Bocianskeho sedla na Ďumbier. Dať si na chate pod Ďumbierom výborný bylinkový čaj. Vie, že sú v ňom sušené listy z lesných jahôd, čučoriedkové listy, mladé výhonky smreku ... a to najpodstatnejšie? Pritlačí si miesto nad koreňom nosa, kde má človek podľa jogínov tretie oko. Občas jej to pomôže. No občas nie je práve teraz. Nespomenie si. Vstala, došuchtala sa k drezu, naplnila kanvicu pramenitou studenou vodou a postavila ju na žeravú platňu. Kávu si sem priniesla čerstvo pomletú. Aj svoj hrnček, bez ktorého by jej nechutila. Z hrubej kameniny, oranžový. Ako žiara, čo vychádza spod platne. Aha, už vie! Do čaju dávajú materinu dúšku, čo rastie všade na okolí. A ako vonia! Potešená Anna nasype do jednej tretiny hrnčeka zomletú kávu. Voda v kanvici už buble, káva vonia, hoci ju ešte nezaliala. Teplo, vôňa a žiara ohňa jej pripomenú dovolenku, keď tu boli naposledy spolu. Neustále pršalo, ale v chate bolo úžasne. Na váľande pred sklenou stenou strážil vchod do chaty ratlík Muro. Nie, nemal meno kocúra, bola to zdrobnenina Timura. Vedľa neho sa po pichľavej deke neobratne vliekla korytnačka Pavlína. Muro strážil aj ju, a keď sa priblížila k okraju váľandy, pretočil ju na chrbát, aby mal chvíľu pokoj a mohol sa venovať výhľadu na chodník. Z klietky na polici na to všetko dozeral všetečný papagáj Peťo. Keď bola Pavlína hore nohami, nesúhlasne zaškriekal. Mama si voľkala v kresle, čo najbližšie k peci, a keď ju začal páliť chrbát, posunula ho k oknu. Tomáš postavil na stôl plný kôš dubákov. Tešili sa na polievku, jedávali ju z hnedých kameninových misiek a korela Peťo zatiaľ mašíroval po stole a čakal, čo sa ujde jemu. Lenže odvtedy...

Anna sa krčí na váľande, už vedľa seba nemá Mura, pokrýva ho kopček hliny v Tomášovej záhrade. Mama je s otcom a kdesi v nebeskom bare popíjajú obľúbené tokajské. Pavlína možno ešte žije, lebo korytnačky sa vraj dožívajú aj osemdesiat rokov. Dali ju do bratislavskej zoologickej záhrady. A Peťo? Uletel. Sloboda je lákavejšia ako plná miska v klietke. A Tomáš? Ten uletel tiež. Lenže nie z túžby za slobodou, ale do ďalšieho zajatia lásky, menom Marcela. Anna uvažuje, za kým najviac banuje. Isteže, za mamou. A za Murom. Pavlína... možno žije, za ňou banovať nemusí. A Peťo? Bol trochu hlúpy, akosi si ho neobľúbila, hoci sa o to snažila. Spomenie si na Tomášovu tvár a kým začne uvažovať, nakoľko jej chýba, zbadá vonku pohyb. Ten človek! Vystrie sa, aby zistila, koľko húb má v košíku. Schmatne z poličky ďalekohľad a namieri ho na košík. No človek sa pohybuje rázne, a kým Anna zaostruje okulár, košík zmizne z dohľadu. Už vidí iba mužov chrbát. Mrzí ju, že nezastavil, keď uvidel dym z komína. Ona tak urobila zakaždým, keď sa vracala z hubačky. Tomáš zatiaľ varil bryndzové halušky alebo piekol chlieb. Huby zbierali najmä na sušenie, krásne rozvoňali chatu.

Široký chrbát, hodnotí Anna a zamieri na človeka ďalekohľad. Podľa postavy a pohybov ide o mladého muža. Dúfa, ani nevie prečo, že je asi tak v jej veku. Lenže... Je ona mladá? Má tridsaťpäť. Dnešný kult mladosti ju nemilosrdne posúva k hranici všeobecného nezáujmu. Bolo by dobre, keby mal... no možno štyridsať. Muž sa stratí z dohľadu, lebo tam, kam došiel, chodník začína prudšie klesať. Anna si usrkne z kávy a sykne. Príliš horúca. Sponad Bocianskeho sedla, takmer vždy zle naladeného, sa odvalili tmavosivé oblaky smerom k Čertovej svadbe, tá je zle naladená neustále. Muž na svojich širokých pleciach priniesol zopár studených slnečných lúčov, lepšie ho vidno. Anna si znovu uchlipne, teraz má káva tú správnu teplotu. Pozoruje okolie, mrholí z mraku, ktorý, ako inak, mieri na Čertovu svadbu. Anne je odrazu teplo, neobratne si vyzlieka hrubý pulóver, pričom neodloží kávu. Možno z fľaku na deke vyveštiť čo ju čaká? Kamarátka Katka by to dokázala, hoci je docentkou matematiky, dôveryhodne veští budúcnosť z postavenia planét, dátumu narodenia a všelijakých tých aspektov a ascendentov. Anna sa v tom nevyzná, ale Katke verí. Veď keď niečo tvrdí docentka matematiky, mala by to byť pravda. Matematici sa zvyčajne nemýlia. Anne predpovedala blízku budúcnosť bez muža. Lenže Anna chce, aby sa Katka tentoraz mýlila.

Nad chatou vyšlo slnko a okolo troch smrekov to vyzerá, akoby nikdy nebolo inak. Anna uvažuje, či má ísť von teraz, alebo najprv opatrne zlezie po strmých schodoch do pivnice, aby vyniesla zaváraninový pohár s mäsom, zohriala ho a k nemu uvarila veľký zemiak. Keď napokon predsa len zadychčane vystúpi z pivnice, zavrie príklop a natiahne naň tkaný koberec, potešene zistí, že vonku stále svieti slnko.

V pohári je len jedna porcia pre Annu. Inak by sa mäso skazilo, elektrina tu nie je, teda ani chladnička. Zemiaky sú v špajze na polici, nedala ich do pivnice, lebo... myšky. Tie malé potvorky v pivnici nič neruší, zato v predsieni, kde je aj špajza, nemajú pokoj, keďže tam stále chodí. Káva ju trochu vzpružila, na obed sa začína tešiť. Vyzerá to tak, že dnes sa predsa len vyberie von. Z auta zaparkovaného poniže na čistinke vynosí ostatok potravín a zároveň sa ubezpečí, že peugeotík je v poriadku. Keď sem chodievali s Murom, stráženie bolo na ňom. Len čo sa niekto priblížil k čistinke, hoci ešte nebol v dohľade, zlostne vrčal. Vypustili ho a on neohrozene mieril k autu odohnať nebezpečenstvo. Boli to, pravdaže iba turisti, hubári či lesníci, no jemu sa nepáčili. Anektoval si územie a dával to patrične najavo. Iba na jedno miesto chodil nerád. Na Tajné ohniská. Túlil sa k Anninej nohe so stiahnutým chvostom, k Tomášovi takú dôveru nemal, a všemožne sa ich snažil varovať. Oni sa mu vysmievali. No raz... Unavení chôdzou si sadli na zvalený kmeň smreka a Muro vyskočil Anne do lona. Hľadeli na vychladnuté ohnisko a Tomáš odhadoval, kedy v ňom naposledy horelo. Hoci bolo jasno, odrazu akoby sa zotmelo a poriadne schladilo. Vzduch zhustol, chvel sa akousi zlobou. Muro sa roztriasol, Anne prebehli po chrbte zimomriavky. Pastieri vraveli, že tam prespáva duch hôr.

Anna sa blíži k obchodu vo Vyšnej Boci, klopí oči, tvári sa, že nevníma okolie. Zakaždým keď sem príde, ľutuje, že nezašla do Brezna, kde majú dobrý zemiakový chlieb. Priznáva, že chlieb je len výhovorka, ani tunajší nie je zlý, a napokon, vie si ho upiecť aj sama. Náladu jej kazia pohľady žien, čo postávajú pred obchodom alebo čakajú, kým prídu pri pokladni na rad. Skúsili sa jej prihovárať: A vy, pani, ste tu na dovolenke? Odpovedala úsporne: Áno, áno. Druhá sa pridala: Teraz ste prišli? Veď je iba jún... Odvrkla: No, povedala by som, že je to taká... zdravotná dovolenka... Zdravotná? Žena v šatke pokrútila hlavou, nevedela, ako pokračovať. Niečo jej napokon napadlo: A sama? A kde dovolenkujete? Tam hore, v poslednej chate? Anna sa obrátila k policiam, vedela, že je to neslušné, mala by odpovedať tvárou v tvár, tu sa každý s každým porozpráva, nie ako v Bratislave. Tam si len kývnu na pozdrav, ani nevie, kto býva v jej bloku. No títo tu jej nepripadajú vľúdni, iba zvedaví. Aby mali o čom doma hovoriť. Možno ani doma nie, iba tu pred obchodom, veď hlavným zdrojom zábavy je televízia, polemizovať sa dá z kresla s komentátorom správ a najväčšia zábava je s Hornou Dolnou... Anna už dávno neverí, že by sa ľudia úprimne zaujímali o druhých, ponúkli pomoc, podali ruku, aby tí druhí cítili ochotu a účasť. Robia to, pravdaže, najmä ak ich pritom sníma kamera, ak sú nablízku novinári, čo by o ich dobrom skutku napísali.

Anna vie, treba sa usmiať, nahlas pozdraviť, je to najlepšia zbraň – pozdrav, úsmev a hneď sa načiahnuť za tovarom v regáloch. Akoby nebolo času na reči, veď kto má dnes na niečo čas? V stredu majú čerstvý voňavý chlieb, poň prišla a ešte po fliačky, strúhaný syr a kečup. Kvôli tomu netreba míňať benzín na cestu do Brezna.

Chlieb vydúva ruksak, no najťažšia je najmenšia vec – fľaša kečupu. Vydýchne si, až keď je za hradskou a stúpa hore do Starobocianskej doliny. Čaká ju ešte kilometer, zhlboka sa nadýchne, smreky voňajú, lúka sa pestrie kvietkami. Chcela by hľadieť hore k vrchom, no musí pod nohy, traktor, čo zvážal drevo, rozryl hlboké nepravidelné koľaje. Kto by jej pomohol, keby si vyvrtla členok? Vľavo sú naskladané čerstvo zoťaté kmene. Každý rok padne za obeť viac a viac stromov. Akoby nebolo treba čakať tridsať rokov, kým z malých sadeničiek vyrastú, akoby ich tu bolo dosť pre desať ďalších generácií. Ešte pár metrov a potom už nebude vidieť tú pohromu, mŕtvoly živých tvorov, pokladené jednu na druhú do výšky dvoch metrov. Anna zastane, položí ruku na kmeň. Je mi to ľúto, naozaj, prihovára sa. Priloží prsty k ústam a nalepeným bozkom pohladí kmeň. Ešte päť minút do kopca a vpravo sa jej otvorí pohľad do krátkej dolinky medzi strmými stráňami, kam chodili zbierať liečivé bylinky, najmä ľubovník, no teraz ešte nie je jeho čas. Zbierali – ona a jej muž Tomáš Kačko. A okolo sa tmolil ratlík Muro. Vtedy. Tak dávno. V inom vesmíre. Kráča, dychčí, vidí ich dvoch na strmej lúke, ako sa smejú. Košíky majú plné byliniek. Tomáš zakaždým stúpal rovno dohora, ona sa motala po vrstevnici.

Ako sa volá tá bylinka, čo zbierali? Zastane. Od úľaku sa jej zatmie pred očami. Ako sa...? Nenapadne jej. Zhodí ruksak a búcha sa dlaňami po čele. Ako sa? Ako sa volá bylinka, ako sa volá táto dolina? Stojí, rozhliada sa, dolina je zrazu čudné miesto, akoby ho nikdy predtým nevidela. Veď to bolo... Zajasá. Áno, aspoň na to si spomenula, že sa vtedy smiali a mysleli si, že všetko vedia. Vlastne – netrápilo ich, čo nevedeli. Klopká si po čele, skúša naštartovať tretie oko, no akoby bolo zavreté. Ono sa to poddá, vzlykne. Musí. Veď preto tu je.

Zvezie sa na vlhkú pôdu plnú žltého zahnívajúceho ihličia, odhodí ruksak, dlane zaborí do zvyškov trávy. Zachytí priviatu smrekovú vetvičku, pomrví ihličie medzi prstami a lačne sa nadýchne. Tretie oko odrazu zažmurkalo. Stačí prejsť dvesto metrov a uvidí, kvôli čomu sem rada chodila. Stále zavretú, zamknutú chatu z čiernych dosiek so šindľovou strechou a úzkou verandou podopretou štíhlymi smrekovými kmeňmi. Malé okienka natreté nabielo. Za nimi červeno-biele kockované závesy, dnu nevidno. O chatu sa starajú, usúdil vtedy Tomáš. Ale kedy, spýtala sa, keď sme tu nikdy nikoho nevideli?

Anna sa postaví, opatrne si skúsi spomenúť na názov rastlinky, ale nič. Tretie oko sa znovu zavrelo. Chvíľu uvažuje, či by nezašla k čiernej chate, no nohy odmietajú vykročiť. Musela by vyšliapať do mierneho kopca tých dvesto metrov... Únava ju opantá ako nepriedušný igelit. K svojej chate má ešte dobrých osemsto metrov. Začalo fúkať, od Bocianskeho sedla sa ženie bucľatý čierny mrak. Anna dúfa, že keď príde k chate, uvidí z komína stúpať úzky prúžok dymu, že oheň v sporáku ešte nevyhasol. Odrazu sa jej krajina, ktorou kráča, zdá priveľká. Priveľa podnetov, priveľa svetla. Nevie sa dočkať kávy a tepla, čo sála zo sporáka. Sotva prišla, no chatu už nazýva domovom.

Jakub má pred sebou ešte zo dva kilometre, kým zastane pred svojou chatou na čistinke, ktorú pred pár rokmi upravil ako parkovisko. V duchu vidí čierny domček v dolinke pod strmým kopcom, z oboch strán prudké holé stráne, skupinku starých smrekov a v tieni pod nimi stôl z ohobľovaných kmeňov a dve lavice. Len čo príde, posadí sa tam s fľašou vína a šálkou kávy. Octavia sa ťažkopádne šplhá dohora po širokom nerovnom chodníku a balansuje v koľajach po traktoroch. Nečudo, taký náklad sem ešte neviezla. Po iné roky na chatu chodieval iba na dovolenku, niekedy iba na pár dní, no teraz tu bude najmenej mesiac. Kým sa z toho všetkého trochu zotaví. Hoci, tam kde niet nádeje, je zotavenie ťažké. Štyridsiatka na krku a kariéra zničená. Veru, veru, dnes to nebude iba jeden pohár červeného. Žiada sa mu poriadne sa opiť, zresetovať zmučenú dušu, vygumovať na pár dní hysterický mozog, ktorý si nevie dať rady s tým, čo sa stalo. Pred týždňom tu síce bol, ale iba na hubách. Na pár dní navštívil brata, lesníka v Liptovskom Hrádku, no nevedel obsedieť. Najhoršie boli rodinné večere, keď švagriná Alenka zaplnila stôl dobrotami, no Jakub nemal na nič chuť. Jedlo mu rástlo v ústach, mdlý jazyk odmietal posúvať ho do hltanu. Zájdeme hore, navrhol mu jedno ráno brat, donesieme za košík húb, pozrieme, či už rastú kuriatka. Nasadli do Petrovho tereniaku. Cestou Peter mlčal, zrejme dúfal, že začne Jakub, no jemu slová zakaždým zaviazli v krku. Času dosť na spoveď aj na žaloby. Uverí mu brat? Keď došli k Jakubovej chate, rozpršalo sa a Peter navrhol, nech ide na huby sám, on zatiaľ rozkúri v chate, pozrie, čo zima napáchala, narúbe dreva a zopár polienok nechá vnútri vysušiť. Dobrý nápad, pomyslel si Jakub a dúfal, že brat skontroluje aj krb. Peter vedel všetko okolo domácnosti, opravil vodu aj elektriku, vykachličkoval, vyšpároval, nič ho neprekvapilo.

Dobre mu padlo kráčať hore miernym svahom, bol zvedavý, či zimná víchrica nepováľala stromy a či zo strechy posledného zrubu v Starobocianskej doline nestrhol sneh šindle. Čím dlhšie kráčal, tým sa mu ľahšie dýchalo, starosti mu padali z pliec ako vrecia s kameňmi. Dobre to Peter vymyslel. Možno, keď sa vrátia do Liptovského Hrádku, niektorý príjemný večer, keď Alenka uloží neter a synovca, osmelí sa a všetko im porozpráva. No teraz na to myslieť nebude. Teraz má ľahké plecia a svižný krok.

Zvláštne, pomyslí si, keď zbadá nad komínom posledného zrubu dym. Vraj bol na predaj, žeby ho už niekto kúpil?

V chate Anna vždy dobre spávala, no teraz je to inak. Potok nad chatou má ešte silný prúd, zatiaľ nevysychá, z vody mu uberú až augustové horúčavy. Prehadzuje sa v hornej časti chaty, kam vedie desať drevených schodov. Sú tam dve spálne – jedna pre dvoch a druhá vzadu pre troch, vybavené iba posteľami a periniakmi. Chata, vlastne zrub, no na toto slovo si Anna akosi nevie zvyknúť, má už dvadsať rokov, ale drevo stále vonia, zruby sú pospájané tesárskym pozdĺžnym spojom v tvare písmena W, klincov je málo, ktovie, možno nijaké. Drevo pohlcuje a uvoľňuje vlhkosť v závislosti od vlhkosti vzduchu, povedal jej bývalý majiteľ, lesník, ktorý dlho váhal, kým jej zrub predal. Napokon ho presvedčilo najmä to, že Anna s rodinou tu každé leto trávievala dva týždne a nenamietala, ani keď zvýšil cenu. Vždy po sebe vyupratovali, opravili, čo vedeli, nechali aj zásoby. Majiteľovi sa nepozdávalo, koľko dreva zakaždým minuli, no Anne a jej mame bolo v noci stále zima, poriadne zakúrila ešte večer okolo deviatej, aby sa neprebúdzali do chladu a mohli sa ráno poumývať v teplej vode.

Možno aj zadriemala, no zdalo sa jej, že vôbec nespala. Cez malé okno nepreniklo ani svetlo mesiaca v splne. Pozrela na mobil, bola iba jedna. Dupot malých nožičiek pod strechou jej prezradil, že plchy sa tu stále dobre cítia, ktovie, možno tu býva aj kuna. S myškami je Anna kamarátka, keď večeria na betónovej terase pred chatou, zakaždým jedna príde, možno tá istá, nepredstavili sa. Sadne si na zadné, drobné predné labky zloží, akoby prosila. Presviedča Annu maličkými čiernymi očkami, aby jej niečo podala. Na kus kartónu položí slaninku, syr a kúsky chleba. Spolu s myškou hodujú. Anna, pravdaže, slaninku vynecháva, má ju v pivnici zavesenú na špagáte iba kvôli bryndzovým haluškám.

Pootvoreným oknom počuje bujaré bublanie potoka, syčanie prúdu z miesta, kde ho zužujú dva balvany. Syčí, hrmí, akoby sa vyhrážal: Veď počkaj, prídu poriadne dažde a ja ti nazriem do pivnice. Vraj sa to ešte nestalo, zrub je na malej vyvýšenine, no teraz, keď si počasie robí, čo nikdy predtým, je možné všeličo. Hučí a hučí, besnie, ktovie, možno tu potok Annu nechce, veď je v tejto prírode cudzorodý prvok, akési rozmaznané dievča z mesta, čo si zmyslelo, že ho práve toto miesto vylieči. Spálňa je pod strechou, steny sú šikmé, na pravom kraji postele musí dať pozor, aby si neudrela hlavu. Aj teraz celkom stratila predstavu o priestore a oškrela si čelo. Chce vstať, zavrieť okno presne naproti posteli, zarigľovať okenicu, lebo sa dvíha vietor, a ten zakaždým prinesie dážď. Mesiac už nevidno, uväznili ho husté mraky. Vykloní sa z okna, pozrie smerom k potoku, vonku je tma, akú v mestách nevidno, taká hrobová, nebezpečná, výhražná, veľavravná. Tma jej zovrela pľúca a na okamih zastavila srdce. Chytila okenicu, aby ju zaháčkovala, no vietor ju Anne vyšklbne z ruky a tresne z druhej strany o chatu. Vietor zahučí, spojí sa s revom potoka, akoby hrali heavymetalovú skladbu zúrivosti. Anna od ľaku ustúpi do tmy izby, potkne sa o posteľ, zaochká na drevenej podlahe, prikrytej bavlneným kobercom. Tak ti treba, hučia svorne vietor s potokom, keď si si myslela, že to tu zvládneš. Obetuj niečo, obetuj nám, ak chceš pokoj, inak... Anna sa skrúti na podlahe, zapchá si dlaňami uši a skúša pokojne dýchať.

Jakub sa vyzul pred chatou a gumáky starostlivo odložil na kovový rošt. Pláštenku zavesil na skobu pri dverách, nech stečie. Pootvoreným okienkom sa tisne von vôňa guláša, čo im pripravila Alenka, aby nemuseli variť. Peter opäť uhádol, kedy sa vráti, a stôl už čaká prestretý. Jakub nenápadne posunie kôš s jediným dubákom na drevenú prepravku pri dverách, Peter si to všimne, no nekomentuje. Jakub si narýchlo umyje ruky vo vedre so studenou vodou a nahlas zaosŕka.

,,V Mongolsku si sa kde umýval? Mali ste v stepi bojler na teplú vodu?“ Peter zmietol omrvinky zo stola a tvári sa akoby nič.

,,A veru áno,“ odvrkne Jakub. V maringotkách bola aj vaňa. Neveril by si, aký luxus tam Rusi majú. Helikoptérou im z Ulanbátaru každý týždeň privážajú čerstvé potraviny...“

Brat sa zaškerí: ,,A najmä vodku!“ Jakub sa tvári, že nepočuje, zavrie okno a hoci Peter zakúril, je mu zima. Sadne si za stôl a čaká, kým ho brat obslúži. S chuťou zahryzne do čerstvého chleba a naberie si za lyžicu guláša. Pravdaže aj vodku, veď večery boli dlhé a čo mala partia chlapov robiť? V stepi trávili mesiace, na ženy iba spomínali, najlepšou zábavou bolo strieľať rovno z džípu na zajace. Ak nechytali ryby v riečke. Maringotky si Rusi väčšinou postavili pri riečkach, aby nemuseli vŕtať studne. Českí a slovenskí geológovia bývali v jurtách, nemali komfort ako Rusi, no jurta je čosi jedinečné. Uprostred je pec, komín vystrčený nad jurtou vyzerá ako knôt na baretke. Bolo tam teplo a vždy dobrý vzduch. Jakub sa po očku zadíva na brata – tak rád by sa mu zveril. Lenže... zatiaľ svoj problém nevie ani poriadne pomenovať. Hľadí bratovi na široký chrbát, s takzvanými krídelkami, po ktorých túžia všetci chlapi... a vari aj ženy... Brat má stodeväťdesiat, Jakub o päť menej. Aj o päť rokov menej.

Ktovie, keby sa nebol dožadoval dovolenky, možno by sa to nestalo. Keby odišiel Martin pred ním, keby... Jakub si sadne k stolu a lakte vyloží na obrus. Najradšej by si skryl tvár v dlaniach, no potom by Peter... určite by chcel vedieť, čo brata trápi.

Peter ukradomky pozoruje Jakuba ponad tanier. Nemal začínať, Jakub sa z toho ešte nedostal. No mal by o tom hovoriť, vyliať si dušu, pomenovať, spracovať problém, aby prišiel na koreň veci. Veď Peter je dobrý poslucháč, aj poradiť by vedel. No Jakub bol od detstva príliš citlivý, trochu čudák, samotár. Má štyridsať, ale ešte sa neoženil. Nečudo, keď sa stále túla po mongolských stepiach. Peter si prezeral videá, krásna, ale drsná krajina, akoby krátko po stvorení sveta, pusté, nezalesnené oblé vrchy, nekonečná step, nikde človiečika, v noci vlci a cez deň stáda divých koní. S Jakubovou voľbou nadšene súhlasil, práca ako šitá pre čudáckeho brata. Prospektor. Pracoval najprv pre českých geológov, ktorí tam hľadali farebné kovy, neskôr pre Rusov na náleziskách medi a drahých kameňov. Prešiel konkurzom najskôr on, o dva roky aj akýsi Martin Malajka. Rusi mali prísne kritériá.

Jakub dojedol a spokojne sa oprel o vankúš. Alenka v chate vystlala vankúšmi nielen pohovky, aj široké drevené stoličky. Brat nad ním zastane a položí mu veľké ruky na plecia. Jakub nereaguje, ostane stuhnutý. Peter sa ho pokúsi objať. Stále niečo objímal, psa, no najradšej mačku, neskôr prišlo aj na Alenku. Jakub sa nedal nosiť, nemal príliš rád telesný kontakt, nikoho neobjímal, sedel po kútoch a čosi si kreslil. Izbu mal plnú kníh a keď sa neučil, zvyčajne víkendy trávil na túrach v prírode. Petrovi chýbal, už keď šiel študovať do Bratislavy geológiu, neskôr si doplnil aj geofyziku, no keď si našiel Izabelu, študentku biológie, pochopil, že ho nadlho stratil. Mama im zomrela, keď mal Peter desať a Jakub päť. Bola dlho chorá, nevládala sa o chlapcov starať, no otec všetko zvládol. Aj prácu, aj výchovu, aj kuchyňu aj remeňom po zadku. Už sa neoženil, pomáhala im stará mama, starala sa najmä o čistotu dvojizbového domčeka v Liptovskom Hrádku.

Peter pozrie bratovi do očí. Ako má rád toto unavené šteňa! Kto sa mu zahľadí do mäkkých hnedých očí, hneď vie, že pomoc neodmietne, ba že ho možno aj oklamať. Peter zatne päsť. Dúfa, že raz sa vyrovná s každým podliakom, kto by ublížil jeho chránencovi. Kdeže, Jakub by to nezvládol. Napokon, on je starší brat a nikdy neprestal mladšieho brániť. Všimne si vyrysované šľachy na bratovom krku. Vychudol. Trápi sa. Pustí mu stuhnuté plecia, aby mu ešte naložil, no Jakub zakryje tanier dlaňou.

,,Neboj sa, tu sa vyliečim, pravda, chvíľu to potrvá. A potom...“

,,Vrátiš sa do Mongolska?“ znervóznie Peter.

,,Iba ak by som sa nasťahoval k nejakej Mongolke do jurty,“ vyprskne Jakub. Z kútika úst mu steká šťava z guláša. ,,Ivan Ivanovič ma už nevezme...“

Peter si sadne naproti a konečne sa vrhne na guláš. Keby mal Jakub aj päťdesiat, vždy bude preňho malý braček, vždy ho bude chrániť. Prekvapene si uvedomí, že ani vlastné deti nemá takú potrebu ochraňovať. No toto šteňa... Spomína si, čo mu brat písal. V stepi nebol signál, spočiatku písaval listy, no ruskí geológovia sa časom zariadili, napojili sa na satelit a dalo sa mailovať.

Ivan Ivanovič, šéf ruských prospektorov, si Jakuba obľúbil. Kolegom Rusom neprekážalo, že ho uprednostňoval, no nekonečne to štvalo Martina. Žeby bol naozaj gay? Pravda, Ivan Ivanovič, ako ho videl na videách, bol riadny fešák. V šírej mongolskej krajine, ktorú akoby Boh ešte nestačil dokončiť, no jeho dych bolo všade cítiť, sa mohlo všeličo stať. Jakub skončil s červeným diplomom, je to hlavička, kockáč, vynašiel softvér na vyhodnocovanie geofyzikálnych výsledkov matematickými metódami, čo Rusom imponovalo. Veď preto aj vyhral konkurz. Metóda indukovaných potenciálov na olovených, zinkových a medených zrudneniach, Jakubova doktorská práca mala ohlas. Ale prečo Martin? Čím si to Martin zaslúžil? Jakub o jeho schopnostiach nehovoril.

Peter vytrie chlebom tanier a spokojne mľaskne. Rád by sa na všeličo povypytoval, no nevie ako začať. Nemá veľa času, ešte dnes sa musí vrátiť do terénu, práca nepočká. Zapochybuje, či bol dobrý nápad navrhnúť Jakubovi, aby tu, na chalupe, zostal sám.

Jakub mu pozrie do očí a vytuší bratove starosti: ,,Veď sa neboj, bráško, všetko bude okej...“ Naleje si vína, brat nemôže, čaká ho cesta autom. Mlčia, teplo z pece, plný žalúdok a pohár vína urobia svoje, Jakubovi privierajú viečka driemoty.

Pridelili mu skvelého koňa, vraj najinteligentnejšieho zo všetkých. Volali ho Ulan. Oboch tešilo preháňať sa spolu šírou stepou, až kým sa maringotky úplne stratili z dohľadu. Jakub často nevedel, kde je, bez kompasu nevedel určiť svetovú stranu. Nechal to na koňa, ten sa vie vrátiť, vie, že za jazdca na svojom chrbte má zodpovednosť. Raz z ničoho nič prudko zastal, Jakub mu takmer preletel cez krk. Nebol bohvieaký jazdec, na koňa vysadol prvýkrát až v Mongolsku. Začudovane sa obzeral dookola, no nič, čo by mohlo koňa vyľakať, nezbadal. Zliezol zo sedla a vytiahol fľašu vody. Usadil sa na hŕbe kameňov, spokojný, že nemusí držať opraty. Skúsené oko geológa čoskoro zistilo, že nejde o obyčajné kamene, ale o výstup metamorfovaných hornín, v ktorých sa leskol muskovit. Keby sa tu trochu povŕtal, objavil by aj kryštály akvamarínu a morionu, no on nebol na polodrahokamy špecialista, to bola Martinova šálka kávy. Treba uznať, Martin bol skvelý mineralóg, Rusi vedeli, prečo si ho vybrali. Martin bol v ruskom tábore o pol roka skôr ako Jakub a kde mohol, tam sa lepil na Ivana Ivanoviča Madejeva.

Zrazu sa mu ťažko dýcha, zobudí ho vlastné chrčanie. Nos má zaborený do bratovho svetra, preveseného cez operadlo stoličky, Peter skúša opatrne ho vytiahnuť. ,,Zaspal som,“ konštatuje Jakub, čosi sa mu snívalo, čosi , čo malo veľký význam, z čoho mohla vyplynúť zásadná informácia, no už si nespomína. Sen mal význam, lenže o čo šlo? Mongolsko, ktoré tak obdivoval, a ktoré musel náhle opustiť, mu bude stále chýbať. Po pár mesiacoch mu prestal prekážať neustály vietor, rád počúval šepot stepnej trávy a skúšal nadviazať dialóg s Bohom, ktorý to tu ešte nedokončil. Neraz si ľahol do riedkej trávy, aký dlhý taký široký, a dlaňami hrabal v suchej zemi. Poddal sa prírode a vychutnával jej drsnú silu. Ruskí geológovia po treťom horčičiaku vodky rozprávali neuveriteľné príhody, ako si step pohráva s ľuďmi, oklame ich fatamorgánou, ako občas aj vlk dovedie strateného človeka do jeho jurty, ako Mongoli svojej krajine rozumejú, ako sa s ňou vedia spojiť a vychutnať si slobodu šíravy.

,,Ja sa už do Mongolska nevrátim,“ vzlykne Jakub a vďačne stisne bratovu dlaň. ,,Ja už...“ radšej nedokončí. Má skvelého brata, nemusia ani hovoriť, mlčanie býva niekedy veľavravnejšie, aj tak vždy vedia, čo ten druhý práve potrebuje. Má rád aj švagrinú, neter Janku aj synovca Miška. Hoci už ani otec nežije, Jakub nie je sám. V bratovej rodine má svoju, ktorá sa ho zastane. A predsa ho zožiera pocit, že mu niečo dôležité chýba, prázdnota ho vťahuje ako vlhká jama, čerstvý hrob, ktorý mali dávno zasypať, no neurobili to.

,,Akoby u nás nebola krásna príroda... veď máš rád naše smreky, borovice, tunajšiu vždy zelenú trávu, materinu dúšku, tam hore kosodrevinu, tvoju skrýšu na Tajných ohniskách...“ Peter vie, že Jakub miluje chatu a jej okolie, no neváha mu to pripomenúť, nevie, ako by ho inak potešil. Bude mať zlú noc, pomyslí si a uvažuje, že zostane na noc s bratom.

Jakub pustí Petrovu ruku, vstane a podíde k oknu. Obdivuje huňaté konáre smreka a áno, aj fialové fľaky materinej dúšky priamo pod oknom. Otočí sa, oprie krížami o parapet a uvažuje, či poprosí brata, aby zostal na noc. No vie, že deti ho potrebujú rovnako ako on. ,,Si so mnou, viem, bez teba by som ani nevyrástol, ostal by som trpaslíkom...“ vyhŕkne, aby brata potešil.

Peter sa zasmeje a postrapatí mu neposlušnú hrivu – Jakub je vysoký, plecnatý, svalnatý, no predsa v ňom tuší nedospelé dieťa, ktoré treba ochraňovať.

,,A nemôže mať chlap ako hora trpasličiu dušu? Zakrpatenú, nedorastenú...“ Jakub podíde k stolu a siahne po druhom pohári vína, ktoré mu Peter štedro nalial. Po koľkých pohároch sa mu podarí zabudnúť?

Ako to na Čertovici býva, podvečer sa vyjasnilo, no Anna vie, že pohoda nepotrvá dlho. Vyjde na schody, no nechce si sadnúť na studený betón, stojí a užíva si pohľad na západ slnka. O pár minút zájde za vrcholce smrekov a spustí sa šero ako nevľúdna sivá opona. Spod tenisky sa uvoľní kus betónu z podesty a kotúľa sa dolu miernym svahom. Anna ho očami sleduje, kým nezmizne v hustej tráve. Chata by potrebovala zopár opráv, zima zakaždým narobí škody. Lenže ona nevie byť vľúdna k obyvateľom Boce a kto iný, keď nie oni, jej pomôže? Musí zájsť do miestnej krčmičky, objednať si obed, kávu, trochu sa porozprávať s jej majiteľom. Nevie, čo je za človeka, a pochybuje, že to na prvýkrát zistí. Najlepšie bude prihovoriť sa niektorému z miestnych chlapov, možno aj v obchode... Stmieva sa, je chladno, odrazu si pripadá nekonečne osamelá v tomto zelenom vesmíre a pochybuje, či bol dobrý nápad odsťahovať sa sem, do divočiny. Prstami skúma ostrú hranu, odkiaľ sa odlomil kúsok betónu. Nevie čo s tým, možno by stačilo hranu obrúsiť.

Tma hustne a pridá sa aj príkra spŕška dažďa. Zdvihne sa vietor.

Anna zarigľuje vonkajšiu bránu, zamkne dvere a hmatká po polici v predsieni. Prezieravo si sem položila zopár hrubých sviec a balík zápaliek. No keďže zatvorila bránu, je tu úplná tma, a baterku nemá. Zastane dezorientovaná, odrazu nevie, na ktorej strane sú police, hmatká po trámoch stien. Začuje šuchot a stŕpne od strachu. O tenisku sa jej čosi šuchne. Zadrží dych. Kamarátka myška? Spustí sa na zadok a oprie o stenu. Musí nájsť sviečku. A zápalky. Len pokojne, inak nájde iba sviečky, alebo iba zápalky. A bude ešte polhodinku hmatkať ďalej. Keby si zabezpečila svetlo, vytiahla by z batohu fľašu koňaku, chlieb a syr. Prečo to neurobila skôr? Keď bolo vidno. A kde má batoh? Ešte dobre, že všetko ráno kúpila, chvíľu síce uvažovala nad koňakom, hanbila sa pred zrakom predavačky, no vzala ho a teraz sa za to chváli. Z kufra auta ešte stále nevybalila fľaše vína a vrece so zemiakmi. Ešte síce nie je čierno-čierna tma, no keby teraz išla k autu... ani za svet! O pár minút nebude vonku vidno ani na meter. Občas sa mraky rozhodnú uvoľniť miesto mesiacu. Aj to sa stáva, lenže nevie, čo je horšie – čierno-čierna tma, či mystické svetlo mesiaca, ktoré síce postriebri stromy, ale v okolí rozhýbe výhražné tiene.

Chrbát má už úplne studený, od chladu jej tuhnú aj lýtka. Sťažka vstane a hmatká ďalej. Koňa za baterku, zašomre nahlas. Stuhnuté prsty konečne narazia na sviecu. Prstami ju zovrie, aby sa nevyšmykla. Veci to majú v povahe – chytíš ich a odrazu sú na zemi. Opatrne nahmatá aj druhú. Bude to stačiť, niekde vnútri má niekoľko ďalších. Teraz zápalky... Kým hmatká v polici, zatočí sa jej hlava a bokom narazí na kľučku dverí, pošúcha si ho, stisne kľučku a predsieň ožiari svetlo zo sporáka. Anna hystericky zapiští. Videl niekto takú hlupaňu?

Batoh je vedľa váľandy, ako prvé vytiahne fľašu, mocuje sa s plechovým uzáverom, poreže si ukazovák, no hrdlo je už voľné a Anna si dožičí poriadny glg. Na prst si vyleje zopár kvapiek, nech sa ranka nezapáli.

Na stole už mihoce päť sviečok, spolu so žiarou zo sporáka vidno do každého kúta. Teplo, svetlo a koňak v žalúdku urobia svoje. Nikde nie je lepšie ako tu!

Anna si odkrojí chlieb, nahrubo ho natrie maslom, rozloží naň šunku a syr. Na sporáku syčí čajník. Horčičiak je plný koňaku. Kde by bolo lepšie ako v čertovickom zrube?

Vriacou vodou zaleje zmes materinej dúšky, jahodových a čučoriedkových listov a hlboko vdýchne omamnú vôňu. Doje krajec a uvažuje, či si natrie druhý. Vtom začuje buchot za bránou chaty. Nemá možnosť nazrieť von, debnenie brány zatemnilo aj okno, vlastne celú sklenú stenu dolnej izby. Musela by vyjsť hore do spálne a pozrieť sa strešným okienkom. No tým vidí len do diaľky, nie na schody.

Buchot sa ozve znovu, tentoraz naliehavejšie. Anna schúli hlavu medzi plecia. Nebol to dobrý nápad prísť sem sama. Chvíľu stŕpnuto sedí, uši nastražené, zuby stisnuté. Ticho. Pár minút nič nepočuje. Zdalo sa jej to? Pri toľkom koňaku... Doleje si pohár, vezme sviečku a neobratne vystupuje po schodoch do spálne. Nočný stolík vedľa postele z borovicového dreva pokrývajú chrasty z vosku, pamiatky na sviečky, najmä na tie, čo svietili, keď sem chodila s Tomášom. Zhodí džínsy a pulóver, natiahne si dlhé tričko pripravené na posteli a vhupne pod paplón. Kým zaspí, myslí na buchot, čo dolu začula.

Ráno je čistá obloha, pofukuje rezký vietor a teplomer ukazuje desať stupňov. Anna vykloní hlavu z okienka pod strechou, potešilo ju, že sa zobudila vo svojej posteli, prezlečená do nočného trička a zakrytá. Ani nevie, ako sa tam dostala po tých strmých schodoch... Zíde do kuchyne, ktorú síce majiteľ vymyslel pred dvadsiatimi rokmi, no jej interiér je moderný. Kuchynský kút spolu s obývačkou. Sporák vychladol, treba vymiesť popol a zakúriť. Iba tak bude mať čerstvú kávu a možno si urobí aj praženicu. Oči jej po prvý raz, odkedy prišla, padli na tenkú ohobľovanú žŕdku, zavesenú medzi dvomi stropnými hradami nad sporákom. Prázdne zaprášené vrecká na bylinky visia ako zabudnutá spomienka na voňavé časy, keď boli bachraté od úlovkov z lúk. Treba ich vyprať, vysušiť a naplniť.

,,Ešte dnes sa do toho dám,“ povie nahlas a zľakne sa, ako duto a cudzo znie v kuchyni jej hlas.

Popol vymietla, zakúrila, umyla sa a najedla. Kávu si prichystala do termosky, na tričko si navliekla mikinu a do batohu k termoske vtisla aj ľahkú vetrovku. Rada by zišla do doliny neďaleko Lajštrochu, tam na stráňach nazbiera bylinky. Narýchlo dopije čaj, nevie sa dočkať prechádzky. Starostlivo zamkne chatu, kľúče si zavesí na šnúrku okolo krku. Len čo vykročí, prirúti sa huňaté biele psisko s vycerenými zubami. Anna hľadá majiteľa, no nikoho nevidí. Zastane, nevie, čo ďalej. Pes jej zastal cestu. Anna si sadne na peň, je trochu vlhký, nahnitý. Počká. Možno to psa prestane baviť, možno sa zjaví majiteľ. Už ho vidí. Pastier ženie do kopca zo desať oviec. Tam hore sú pastviny hustejšie, tráva sviežejšia. Anna zdvihne termosku tak, aby ju pastier videl. ,,Dáte si?“

Ponúkne mu z vrchnáka, no ona po pastierovi piť nebude. Napije sa rovno z termosky. chlap zastane, neveriacky pozrie, čo mu žena podáva. Ovce idú svojím tempom ďalej, pes sa ujal svojej povinnosti. Pastier napokon prikývne a natiahne ruku. Anna mu podá vrchnák plný kávy.

,,Tak, tak. Konečne sa v Janovom zrube kúri. Bolo načase. Drevo nesmie dlho vlhnúť!“

Pastier si sadne na hranatú skalu a tašku položí vedľa. Fúka do kávy. Nevie, čo povedať, no Anna sa vďačne pustí do reči. ,,Som tu len pár dní. V chate kúrim, možno ste si všimli dym. Ak tadiaľto chodíte...“

Pastier sa uškrnie, isteže tadiaľto chodí, pravdaže si všimol dym. Myslel si, že to Janov syn... Síce sa dopočul, že starý Jano už zrub predal, no nemohol uveriť. Logne si kávy, načo tej mladej niečo hovoriť...

,,Bol v noci vietor?“ skúša Anna hodiť reč.

Pastier mykne plecom. ,,Vždy je tu vietor...“

,,Niečo mi búchalo na bránu...“ Anna si odpije rovno z termosky.

,,Akú bránu? Myslíte tú na terase? Janov skvelý vynález. Kto iný by také niečo vymyslel keď nie on? Zabránil tým, aby mu vandali vybili sklenú stenu. Takto je zrub ako nedobytný hrad. Aj malé strešné okná sa dajú dobre zavrieť okenicami, asi viete...“

Anna nevie, čo by odvetila, pozerá za ovcami. Vyšli už hore hodný kus. Pes sa obzerá, rád by pána popohnal. Pastier jej podá prázdny vrchnák.

,,Sú tu medvede?“ odváži sa Anna.

Pastier sa sťažka zdvihne a zastoná. ,,Dnes sú medvede všade. Aj v dedine. Ľahko sa dostanú k žrádlu. Veď aj ľudia chcú všetko zadarmo, robiť sa im nechce, iba vysedávať pri počítačoch... Nenechávajte smeti vonku, noste ich do kontajnera pri hradskej. Inak...“

Prezerá si bez hanby Annu od hlavy až k terénnej obuvi. ,,Hádam ste vy...“

Anna pochopí skôr, ako dopovie. ,,Áno, ja som chatu kúpila. Vlastne,“ opraví sa, ,,moja mama.“ ,,Zrub,“ podotkne pastier. ,,Som Karol. Keby ste niečo potrebovali, nechajte mi dolu v krčme U Paľa odkaz. Vo Vyšnej Boci,“ dodá a pochybovačne pozrie na Annu. To bol nápad, predať zrub nejakým babám!

,,Tak teda, búchalo vám?“ zasmeje sa. ,,Nuž, duch hôr je poriadne nahnevaný. Všade rúbu chamtivci... Čo nezničí požiar alebo víchrica, to vyrúbu. Naše lesy padnú...“ Mávne rukou a zapíska na psa.

,,Ale veď ja...“ Anna hlesne, no nadarmo, pastier sa už otočil. Chcela povedať, že ona je ochranárka, podpisuje petície za záchranu lesov, prečo by mal byť duch hôr nahnevaný na ňu? Zatvorí termosku a vopchá ju do ruksaku. Pastier ju podceňuje, asi nevie, že sem chodievali s Tomášom každý rok a niečo sa teda naučila. Skúša si spomenúť, kedy tu naposledy boli spolu, no hlavu má prázdnu. Nefunguje. Už zas. Zahryzne sa do pery, kým vstane, zazrie pri topánke malý fialový kvietok. Má ho najradšej. Ako sa volá? Ako sa, preboha, nazýva? Buchne sa dlaňou do čela.

Naposledy simultánne tlmočila na konferencii o nových zdrojoch energie. Pol hodinu jej to šlo ako po masle, no odrazu si nevedela na to slovo spomenúť. Udržateľné... ako sa to povie po nemecky? Ostala ticho, zarazená, ponížená. Päť chlapov okolo stola na ňu hľadelo a čakalo. Anna sa tvárila, že sa musí napiť. Vzala pohár, no minerálku rozliala. Udržateľný... prekliate slovo. Slovenský šéf konferencie zasiahol: ,,Erhaltbare“... Už sa jej to stalo. V tlmočníckej kabínke na konferencii o eurodotáciách pre poľnohospodárstvo. Dvakrát si nevedela spomenúť na správny výraz, no našťastie tlmočníčka vo vedľajšej kabínke pochopila a pomohla.

Anna sa vlečie do doliny pod strmou stráňou, kde vetru dokázalo odolať iba zopár stromov. Nohy jej odrazu oťaželi, zastane a dlaňami si zakryje tvár. Keď pokazila piatu konferenciu, šéf jej navrhol dovolenku. Neplatenú. No nešlo len o preklady. Nevedela si spomenúť na názov obľúbenej kávy, inokedy išla nakupovať a v obchode nevedela, čo chcela. Plesne sa po líci, aby zahnala spomienku, no odrazu vykríkne: Lavazza! Tú kávu má najradšej. A erneurerbare, nie ako jej šéf napovedal. Nemčina používa radšej toto slovo namiesto erhaltbare. Teraz vie. No už v tomto okamihu sa bojí, čo jej vypadne nabudúce. Vtiahne hlavu medzi plecia. Zastane, aby sa poobzerala. Už je tu. Medzi dvomi príkrymi stráňami, posiatymi lúčnymi kvetmi. ,,Violky,“ vykríkne Anna. Violky sa volajú jej milované kvietky. Malé violky či macošky pripomínajú nevinnú detskú tváričku. Prechádza očami zo stráne na stráň, aby sa pokochala, lenže... Ak je človek nešťastný, krása ho neteší, ale bolí, povedala jogínka a má pravdu. Odrazu na ňu padne únava ako ťažká deka. Je iba na začiatku doliny a už nevládze. Zlostne si udrie päsťou do kolena. Sú tieto nohy ešte jej? Veď behávala ako srnka. Tomáš ju hrešil, že chodí ako hysterka. Nemusí, a predsa sa ponáhľa, akoby niečo dôležité chcela chytiť za chvost. S Tomášom boli šťastní najmä tu. Aj on si vedel vychutnať dovolenky v zrube, netúžil po veľkomestách, ani po mori. Anna sedí na skalnatom výbežku, studení ju, no nevládze si nájsť lepšie miesto. Kúsok ďalej vidí dva pne po čerstvo zoťatých boroviciach, ešte ich nenapadla pleseň. Lenže ona nevládze vstať. Miesto, kde si udrela koleno, ju až teraz začalo bolieť. Akoby noha precitla a náhle jej vyčíta, čo spôsobila. Všimne si ružovofialový fľak materinej dúšky rovno pri nohe. Vďačne ju pohladká, kvety prudko zavoňajú. Neodolá, za hrsť si odtrhne. Zaborí do kvetov nos a zhlboka vdychuje. Zdvihne oči k stráni, kde v lete kvitne ľubovník bodkovaný. Vidí Tomášove pevné lýtka v trojštvrťových horolezeckých nohaviciach, stiahnutých pod kolenami prackou. Vynárajú sa z hrubých podkolienok, zošuchnutých nad vibramami. Nevedel pochopiť, prečo sa s ním chce rozviesť. Dnes už ani ona. No vtedy... Prekážalo jej všetko, čo povedal, čo urobil, čo si obliekol, všetko čo sa dialo v jeho prítomnosti. Akoby okolo seba šíril otravný plyn, ktorý ju dusil. Aj sa hanbila. Veď k nej nebol zlý. Nebehal za inými, nepil. Lenže... Stačilo, aby vedľa seba sedeli v obývačke a sledovali televíziu, Annu opantala zlá nálada. Preto kúpila ešte jeden televízor do svojej izby a vyhovorila sa, že nechce Tomáša zaťažovať slabomyseľnými seriálmi, ktoré rada pozerá. Odvtedy trávili večery každý v inej izbe.

Anna rozmrvila materinu dúšku, až jej zostali zelené dlane. Privonia k nim, pohladí si líca. Maj rada samu seba, poradila jej jogínka, a Anna si zelenými prstami láskyplne hladká hrdlo. Naostatok si obe dlane položí na hruď a prihovára sa srdcu. ,,Ja ťa mám rada, ja! Nikto iný ti toľko lásky nedá. Lenže – nemalo by si ma trápiť, čo myslíš?“ Kde sídli clivota? V tebe či v hlave?

Nevšimne si, že na bledomodrej mikine zostali zelené škvrny. Akoby jej ktosi hladkal prsia. Hlboko vdýchne, vystrie plecia, trochu sa uvoľní. Vpredu sa črtá chata, ktorú zakaždým obdivovala. Čierna s nabielo natretými okennými rámami. Vie, že za ohradou z tenkých smrekových kmeňov je lavička, kde si možno sadnúť. Zazdá sa, že za plotom sa ktosi pohybuje, no možno len zas vidina Tomáša, hoci ten tam určite nie je. Trochu oddýchnutá vstane, rezko kráča miernym svahom a opakuje si, čo zabalila do ruksaku. Termoska je už prázdna, no má aj pollitrovú fľašu s minerálkou. Škoda, že si nevzala chlieb so šunkou, odrazu je hladná. Spomenie si, že predsa len hodila do ruksaku dva trojuholníky syra, pre istotu. Po horách sa človek bez jedla nemá túlať. Hoci sa nevie dočkať lavičky pred chatou, nedá jej, aby sa nezohla po margarétku. Natrhá si za kyticu, nesie ju v ruke a keď sa posadí, vopchá ju do papierového vrecka, čo má v ruksaku.

Na únavu už zabudla, nohy ju veselo nesú, odrazu je pred chatou, zastane pri ohrade z kolov, akú používali tunajší na košiare pre ovce. Chata aj ohrada dokonale harmonizujú s okolím, akoby majiteľ premyslel aj najmenší detail. Z komína sa nedymí, okná tienia červeno-biele kockované závesy, aby dovnútra nebolo vidno. Zvedavo hodnotí stavbu. Zdá sa, že čierne dosky stien na jar ktosi čerstvo natrel prostriedkom na konzervovanie dreva. Rámy okien svietia čerstvou bielobou. Anna podlezie tenký kôl ohrady a spokojne si sadne na lavičku. Nie sú na nej zvädnuté lístky, ani prach. Čerstvo vyčistená, konštatuje. Na masívny stôl z hrubých kmeňov, natretý tiež na čierno, si vyloží ruksak a hľadá v ňom syr. Dva žalostne malé trojuholníky jej zrejme hlad nezaženú, preto sa najprv poriadne napije minerálky. Zrazu ju ktosi vyruší. Zdvihne hlavu a hľadí rovno do očí prekvapenému mužovi. Oblečený ako turista, na chrbte veľký batoh, trčí z neho peceň chleba, zabalený v priesvitnom igelite. Na ukazováku pravej ruky mu visia kľúče. Muž čosi zamrmle a otvára dvere.

Anna zahanbene hodí nahryznutý syr do ruksaku, schytí fľašu vody, vstane, aby sa čo najrýchlejšie odkradla. Je predsa na súkromnom pozemku, nemá tu čo robiť. Muž vošiel, zatvára dvere, na Annu stihne hodiť namrzený pohľad. Fľaša jej spod pazuchy vykĺzne a kotúľa sa dolu po lúke. Neobzerá sa, beží, na tráve sa jej šmýka, balansuje, ruksak ju udiera do chrbta. Udychčane dobehne fľašu a oprie sa o kmeň borovice. Muž mal na sebe červenú vetrovku, no nie takú, akú najčastejšie nosia turisti z mesta. Pripomínala skôr oblečenie horskej služby. Usilovala si spomenúť na detaily a vybavil sa jej ruksak, až príliš ošúchaný na nedeľného turistu. Vyťahaný, vyblednutý, možno bol pôvodne zelený, s mnohými vreckami. Zastane, aby sa vydýchala, obzrie sa dozadu a venuje chate skormútený pohľad. Zakaždým, keď zbierali bylinky, si na lavičke za ohradou s Tomášom oddýchli. Nikdy tam nikoho nevideli.

Po pár krokoch zbadá na čistinke kúsok nad cestou Octaviu s bratislavskou značkou. Nepochybuje, že patrí mužovi v červenej vetrovke. Teda Bratislavčan, možno ako ona na dovolenke. Na dovolenke? Lenže ona na dovolenke nie je. Skôr na ozdravnom dlhodobom pobyte. Bez perspektívy návratu. Ako sa mohla tak hlúpo rozhodnúť? Veď tu, v tichu a pokoji zamýšľala prekladať, no zabudla, že v zrube nie je elektrina. Má predbežnú dohodu s vydavateľstvom, že jej posunú nejaké nové nemecké knihy, aby ich preložila. Zlé veci rieš na druhý deň ráno, radila jej jogínka. A do zajtrajšieho rána je času dosť, veď je iba poludnie.

Jakub opatrne odhrnie záclonu. Lavička je prázdna. Otvorí okno a poobzerá sa okolo. Nikde nikoho. Drzí turisti – zašomre. Prečo nerešpektujú jeho ohradu? Lebo je, aká je, uzná. Len tri tenké kmene smreka podopreté na každom metri rovnako tenkými kmeňmi. Vytiahne z chladničky pivo a vyjde pred chatu. Krátko potom ako s Petrom chatu dostavali, sem zaviedli elektrinu. Mali ju aj tri chaty poniže a rátalo sa s tým, že pôjde ďalej, až k poslednému zrubu. No práce zastali, obec nemala financie. Napokon, vyššie sa už stavať nesmie a elektrinu nemá iba najvyšší zrub, majiteľ sa o zmenu neusiloval.

Jakub s odporom pozrie na lavičku, kde videl pred chvíľou ženu, a zlostne zmietne zo stola omrvinku. Žena sedela na lavičke obrátená tvárou k chate, zrejme si ju obzerala. Jakub si sadne na druhú stranu, aby sa kochal lúkou a zakvitnutými svahmi. Bude tu až do soboty sám, na víkend príde Peter s Alenkou a deťmi. Zhlboka vdýchne voňavý vzduch, ktorý spôsobil, že on, nespavec, už dve noci hlboko spal. Cíti sa svieži, oddýchnutý, strmé svahy mu, našťastie, zvlnenú mongolskú step nepripomínajú. Ráno kúpil v obchode bryndzu, tunajšiu, zo salaša, teší sa na bryndzové halušky. V komore visí plát údenej slaninky a do pivnice mu Peter dovliekol bohatú zásobu zemiakov. Slnko naplno hreje, zavoňalo čerstvo napustené drevo chaty. Oprie sa, drevená lavica mu je pritvrdá, vstane, aby si priniesol deku a vankúš. Prečo je odrazu taký rozmaznaný? Zdalo by sa, že v Mongolsku boli tvrdé podmienky, no opak bol pravdou. Rusi mali tábor postavený do polkruhu z maringotiek. Prvý raz ho uvidel, keď šiel na pohovor k Ivanovi Ivanovičovi Madejevovi. Tábor bol asi päťstopäťdesiat kilometrov juhovýchodne od Ulanbátaru v územnom celku Süchbátar. Šiel zo Servenu, z tábora českých geológov, terénnym autom hrboľatou stepou. Kdeže cesty, ani náhodou. Kdeže džípíes! Len ďalekohľad a kompas. Ani kopce neboli oporným bodom, lebo sa na seba podobali. No Jakub bol skúsený a vedel si poradiť. Cesta mala trvať päť hodín, no ani po šiestej nevidel tábor. Nikde očakávané maringotky, ani stopa po ľudskej činnosti. Dvakrát ho poplietla fatamorgána, mihotali sa pred ním objekty podobné maringotkám, raz takmer uveril. Keď sa obraz stratil, znovu videl len nekonečnú step. Zastal, skontroloval naftu, vodu v chladiči a objem pneumatík. Rozľahlá krajina ho neprestávala fascinovať nekonečnými šíravami, ktoré vnucovali pocit, že je na svete celkom sám a k tomu aj omylom. Študoval mapu, ošúchanú, pokrčenú, sotva čitateľnú. Tábor mal byť presne na tom mieste, kde stál, no nebol. Neostalo mu nič iné, len použiť vysielačku, na hanbu sveta, on geológ a zároveň geofyzik, ktorý mal mať terén v malíčku. Našťastie sa mu neozval Ivan Ivanovič, ale Alexej Sergejevič, ktorého zatiaľ nepoznal, no hlas znel príjemne. ,,Čo vidíš?“ znela prvá otázka a Jakub podrobne popísal situáciu na štyroch svetových stranách. ,,Vráť sa takých štyristo metrov a pri výstupe žulovej horniny, dlhom asi tri metre a vysokom meter aj pol, odboč doprava. Za pahorkom uvidíš pilier s našou zástavou. A si u nás!“ Jakub zajasal, hneď vedel, že Alexeja bude mať rád. Chlap s takým hlasom musí byť fajn človek! Keď sa uchádzal o nové miesto, podrobne si naštudoval situáciu: V metamorfovanom vulkanicko-sedimentárnom komplexe sa v žilách nepravidelných telies, dokonca aj na povrchu, nachádzali akvamaríny mimoriadnej kvality. No kvôli nim Jakuba nevolali. Rusov zaujímalo, čo je v hlbších štruktúrach, a Jakub to vedel zistiť. Jeho softvér na určovanie minerálov, najmä kovov metódou indukovaných potenciálov bol známy medzi geológmi nielen v Mongolsku.

Po Alexejovej informácii nasadol do džípu a spieval si, hoci hudobný talent nemal, no tu ho počuli nanajvýš stepné svište alebo divé kone. Keď došiel k táboru, prekvapilo ho dláždené námestíčko v strede polkruhu maringotiek. Vynímala sa na ňom vysoká mohutná postava Ivana Ivanoviča v nohaviciach s pukmi a jelenicovom saku. Pozoroval Jakubov príchod ďalekohľadom a keď ho zbadal, roztiahol široké ramená do náznaku priateľského objatia. Ivan Ivanovič, neskôr Jakubov najlepší kamarát.

Jakub prestrie na lavicu deku a k operadlu priloží vankúš. Zahľadí sa dopredu na lúku, no nevníma ju, nevie sa vrátiť z Mongolska. Ivan Ivanovič, jeho obdivovaný šéf a zároveň kamarát. Už ho nikdy neuvidí. Bože, ako mu chýba! Jakub, vzchop sa a navar si halušky, – rozkáže si.

O pol hodinu už sedí pri skromne prestretom stole a na tanieri naháňa posledné halušky. Aj Rusom ich navaril, keď im zo Slovenska cez Moskvu a Ulanbátar prišla helikopérou zásielka mrazenej bryndze, ktorú do Moskvy poslal brat Peter. Za táborom urovnali terén na pristávanie vrtuľníka. Jakub tresol vidličkou o tanier. Už je zas pri Ivanovi Ivanovičovi! Ako len mal rád Jakubove halušky. Za odmenu ho naučil pochutnať si na divom králikovi, čo Jakub spočiatku odmietal. No Rusi vedeli mäso divého zvieratka napácovať v náleve zo stepných byliniek a upiecť domäkka a dochrumkava.

Jakub vezme prázdny tanier a zanesie ho do chaty. Vonku už je horúco, no dnu ho privíta príjemný chlad. S plným žalúdkom a predtuchou driemot sa natiahne na váľandu pri kozube.

Tmavozelené večerné ticho. Už tretie odkedy je tu. Z komína nad šindľovou strechou stúpa rovno dohora pásik dymu. Popoludňajší vietor sa utíšil. Jakub vyjde pred chatu, spánok mu zlepšil náladu. Predstavuje si, ako zariadi povalu. Zatiaľ je nevyužitá, chcelo by to úpravy, no Peter na ne nemá čas. Priestor je síce nízky, ale na spálňu využiteľný. Chata má predsieň, kam si odkladajú čižmy, topánky a kabáty, kuchyňu s obývacou časťou a za ňou malú spálňu. Keď príde Peter s rodinou, je im pritesno. Jakub uvažuje, že zavolá zopár chlapov z Boce a poradí sa, ako upraviť podstrešie. Petra postaví pred hotovú vec, všetko sám zaplatí, veď načo sú mu peniaze? Rodinu neplánuje... Na smreku napravo od chaty zaškriekal čiernosivý vták. Nepozdáva sa mu Jakubova prítomnosť. Odkedy tu Jakub nebol, smrek sa rozkošatel, aj ten vľavo podrástol, naposledy siahal asi meter aj pol do výšky. A teraz? Už je vyšší ako Jakub. Prejde si rukou po strnisku na brade. Mal by si ho upraviť, no nechce sa mu. Za tých pár dní sa už cíti lepšie, akoby jedno za druhým zhadzoval z pliec vrecia kameňov. Vystrie sa a zívne. Vie, potrvá asi týždeň, kým sa zbaví neustálej ospalosti. Rozhýbe plecia, spraví dva drepy. Zišla by sa malá prechádzka. Spomenie si na posledný zrub, kde sa dymilo, keď pred pár dňami šiel na huby. Nie je ďaleko, možno šesťsto metrov, pohyb mu urobí dobre. Obuje si vibramy a schmatne ľahkú vetrovku. Kým sa celkom zotmie, zájde aj na Tajné ohniská, či niekde nezbadá zakázaný oheň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čertova svadba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.