Děkuji, Bon Jovi

Vladana Zmatlíková

Zvláštní poděkování:

Mým dětem Lucii a Michaelovi

Marcele Hanušové

Petru Bauerovi

Evženu Růžkovi

Předmluva

26. května roku 2007 mně písnička Thank You for Loving Me skupiny Bon Jovi zachránila život. Hudba téhle úžasné skupiny mně život i zcela změnila, provází mě každým dnem, naučila mne se znovu smát a radovat. Díky ní jsem se dokázala vrátit ke svým snům, našla jsem zase samu sebe pod nánosy špíny z minulých let. Nikdy pro mě nikdo neudělal tolik jako Bon Jovi, byť oni o tom vlastně nemají ani tušení. Vím, že existuje spousta jiné krásné hudby, hodně dalších dobrých kapel, ale Bon Jovi pro mě již navždy zůstanou ti nejlepší.

Doposud  jsem se jim všemi mně známými prostředky snažila alespoň poděkovat, ale do dnešního dne se, bohužel, nepovedlo. A proto vznikla tahle knížečka, abych jim alespoň tímto způsobem vyjádřila svou vděčnost.

Vím, že můj styl psaní není nic moc, má slovní zásoba je velmi omezená, ale potřeba poděkovat je silnější, než cokoli jiného.

Můj příběh může někomu připadat velmi šílený. Ale třeba si ho přečte i někdo, komu pomůže. Kdokoli se může dostat do podobné situace jako já, kdy už dokáže vnímat jen to špatné a potřebuje pomoc. A už jen to, že je někde na světě člověk, jenž něco podobného prožil, dokáže leckdy pomoct víc než například medikamenty.

Někoho možná napadne, proč René. Kdysi, než jsem se narodila, se mí rodiče rozhodovali mezi dvěma jmény. Nedalo mně to a musela jsem si to druhé vyzkoušet.

I.

Byl krásný, slunečný, květnový den. René stála na lodžii a hlavou se jí honily velmi temné myšlenky. Měla pocit, že už se ani nedokáže pořádně nadechnout.

Černá asfaltka dole ji nepřestávala fascinovat. Svými stříbrnými odlesky připomínala hematit a přitahovala ji jako magnet. Na moment ji vyrušil nezřízený řev jakési neznámé kapely z blízkého amfiteátru a jen ji utvrdil v rozhodnutí jednou pro vždy ukončit tohle podivné přežívání, které kdosi nazval životem. Zírala tupě před sebe a před očima se jí začal promítat podivný film. Zprvu nechápala, co to je, teprve po hodné chvíli jí to došlo.

To jsem přece já! Můj život. To ne!

A jen stála a dívala se na své noční můry, prohry, trapasy a okamžiky, kdy ztratila vše, o čem snila. Měla pocit, že ji to celé pomalu, pomalinku roztrhá na miniaturní kousíčky. Každý obraz jako by vnitřně znovu prožívala, všechny emoce s tím spojené byly tak silné, jako by zase byla tam... zpátky.

Vnímala všechnu tu temnotu kolem i uvnitř sebe a padala do ní stále hlouběji. Každý nový obraz jí přidával další a další pomyslné závaží, co ji táhlo ke dnu.

* * *

První z obrazů, které vnímala, vypadaly, jako by vystupovaly z husté mlhy.

Viděla sama sebe a sestru u sousedky. Chodila tehdy do první třídy. Paní je hlídala, protože rodiče byli na pohřbu mámina otce. René nechápala, proč to před nimi tají. Nemluvilo se o tom, ale fotky z pohřbu se později povalovaly snad všude. Ty jí připadaly děsivé. Otevřená rakev a v ní děda vypadající jako vosková figurína jí naháněl dosud nepoznanou hrůzu.

René si dědu moc nepamatovala, i když nechápala proč. Byl Němec a česky neuměl ani slovo. Pamatovala si, že spolu mluvili německy, ale teď už z té řeči neuměla vůbec nic. Věděla, že hrával na housle a harmoniku, což mu později babi zakázala. Tradovalo se, že kdykoli na tento nástroj někdo zahrál, nejstarší z rodiny zemřel.

Její otec nesnášel, když byla u něho a povídali si. Řval, že neumí pořádně česky a učí se německy. Tvrdil, že v tom bude mít zmatek.

Děda byl velice štíhlý, vysoký muž s příjemným hlasem. Vždy z něj cítila pach tabáku. Pamatovala si, jak se staral o babi a ta na něj ječela, že je nešika. Už zapomněla to německé slovo, které používala a které se René tak moc nelíbilo.

Další obraz. Vnímala, jak kdysi slyšela místní povídalky. „Stala se tu taková tragédie!“ Z útržků pochopila, že se mladší bratr jejího spolužáka utopil v žumpě polorozbořeného domu. Roky byl problém ho zbourat, nebo alespoň zajistit proti vstupu. Teď se, konečně, místní zastupitelé rozhoupali a stavbu nechali strhnout. Pro toho malého kluka už bylo bohužel pozdě. Jemu život už nikdo vrátit nedokázal.

Šel si se sestrou, dvojčetem, jen hrát a netušil, jaké na něj číhá nebezpečí. Běžel, pod nohama se mu prolomilo prkno a už neměl šanci.

II.

Jeden ze sychravých podzimních podvečerů.

René seděla v kuchyni a psala úkol do školy. Otec sledoval v obýváku nějaký zápas a matka prala. V troubě se peklo kuře. Automatická pračka tehdy nebývala běžnou součástí vybavení domácnosti, takže prát a zároveň vařit nebylo úplně to pravé. „René, otoč to kuře, ať se nespálí,“ zavolala na ni máma z koupelny. Snaha byla, ale nějak to nedopadlo podle všeobecného očekávání. Kuře jako by obživlo a vyletělo René z pekáče rovnou na podlahu. Ta se lekla a polila si nohy vařící šťávou. „Proboha, co to děláš!“ šílela máma a volala  na otce, že musí sehnat souseda a jet s ní na pohotovost. René si připadala naprosto neschopná. Nohy ji pálily jako čert, máma honem odklidila kuře a vytírala ten nepořádek.

Když dorazili do deset kilometrů vzdáleného zdravotního střediska, otec jí jen oznámil: „Já tady počkám, ty to zvládneš sama.“ „Ale vždyť ani nevím, kde to je?“ „No kde asi? Vevnitř,  ne? Vlezeš tam a uvidíš.“ Ani trochu se jí tam nechtělo, ale neměla na vybranou. Lékař jí vzápětí vynadal za to, že s sebou nemá rodiče. „Mám. Táta je venku v autě.“ „A proč s tebou nepřišel sem?“ „Nevím,“ odpověděla po pravdě. Lékař si se zdravotní sestrou svorně zaláteřili, ošetřili René popáleniny, podali instrukce a poslali ji pro otce. Co s ním poté řešili, se mohla jen domnívat, ale když se vrátil do auta, nadával jako špaček.

Doma se chytli s mámou, jak bylo koneckonců v té době na denním pořádku. Máma na něj řvala: „Ty zmetku neschopnej! Nedokážeš zvládnout blbou návštěvu na pohotovosti! Pošleš ji tam samotnou. Si se zbláznil?“

„ Krávo blbá, si s ní mohla jet ty, ale to ne. Ty tady musíš lítat s hadrem jako pošuk! Nic jinýho neumíš.“ „Musela jsem doprat, pustily by mně barvy. A ty seš otec, ne? Tak se taky starej! Stejně se doma jenom flákáš.“

„I poser se, krávo!“ Bouchl dveřmi a šel si zakouřit. Jeho velice oblíbená činnost. Nebyl pro něj problém vykouřit tři krabičky cigaret za den. Nejraději pokuřoval večer u televize. Mámě to hodně vadilo, ale nic s tím nenadělala. René mezitím spala v kuchyni na gauči. Když šel spát otec, přenesl ji na gauč v obýváku. Vždycky se probudila. Nenáviděla to.

Záviděla těm, co mohli jít spát, kdy chtěli, měli vlastní postel a nikdo je po nocích netahal po domě jako koťata.

Když byla ten večer na stole pozdní večeře, René neměla vůbec hlad. „Musíš jíst. Jsi děsně hubená,“ rozhodla matka a nabrala jí na talíř. René se v tom trochu povrtala, ale vůbec neměla chuť. „Nehraj si s tím a jez!“ přikázala máma. „Hm, to se lehce řekne, ale hůř udělá,“ houkla si pro sebe,  „prostě to do mě vůbec neleze. Klika, že tu není babi. Ta by ještě dodala, že kdo nedojídá, toho na vojně zabijou. Tisíc keců kvůli jídlu. Kdo to má pořád poslouchat?“

Pár týdnů chodila René denně na převazy a vše se docela hezky zhojilo. Po pár letech byla vidět už jen jedna malá jizva, která ji tuhle situaci dodnes připomínala.

Ještě donedávna si René myslela, že je úplně normální holka. Ale protože pořád doma slýchala, jak je strašně hubená a vysoká, na rozdíl od druhých, a že to není normální, začala si připadat hloupě. Sledovala ostatní a začala se s nimi poměřovat. Nevycházela z toho nejlépe. Začala si všímat i takových maličkostí, které jí dosud připadaly nicotné.

Kdybych nevypadala tak blbě, určitě by mně táta říkal jinak než Čáro, říkala si. Ale ségře přece říká Vajgl. Že bychom byly obě takové hrůzy? Hlavou se jí honily nepříjemné myšlenky. Slýchávala, že rodiče moc chtěli syna a že zavládlo všeobecné zklamání, když se místo toho narodila ona. Napadlo ji, že možná i proto se k ní táta chová tak divně.

Jednou se mu něco nelíbilo a René v momentě přišla o své horní přední zuby.  Matka se tomu sice snažila zabránit, ale neměla moc šancí.

Vždy, když šla René přes dvůr na záchod v době, kdy byla tma,

otec se bavil tím, že na dvoře zhasl a zamkl a čekal, že bude křičet a brečet. Bylo vidět, že je zklamaný, když ani nehlesla.

To víš že jo! Budu ti dělat radost, to zrovna! Příšerně se bála tmy, ale vždycky se dokázala dostat až ke psí boudě, kde pobýval německý ovčák Argo. Tam už se nebála.

Argo, úžasný pes, který však v posledních letech velmi často neměl ani co žrát. Věděla, že spousta lidí si nosí do školní jídelny kbelík na zbytky právě pro své psy. Když to navrhla  matce, jen slyšela: „Neblázni, co by tomu řekli lidi? A navíc je to tátovo pes, ať se o něj stará.“ Občas se René s Argem dělila o svačiny, ale bylo jí jasné, že mu to nestačí. Navíc nesměl ven, byl celé dny zavřený v ohradě jeden krát dva metry. René z toho bylo velmi smutno, ale nevěděla, jak by mu mohla pomoct.

Jednou dostala od kamarádky morče. Bylo úžasné. Měla ho v dřevěné bedýnce v chodbě. Ovšem matka rozhodla, že v domě být nesmí, že ho přenesou do kůlny. René se ani trochu nechtělo, ale podvolila se. Ráno našla jen prázdnou, zkrvavenou bedýnku. Ztráta malého chlupáčka ji velmi bolela.

Rok poté pošel i Argo. Ještě měla kocoura. Byl nádherně zrzavý a jmenoval se Courek. Byl to noční tulák. Jednou se vrátil s ošklivou ránou na hlavě. Matka ho odnesla k sousedce, která sekerou ukončila jeho trápení.  René ten přístup neuměla pochopit a už nechtěla žádné další zvíře. Bála se, že o něj stejně zase hned přijde. Vše, co měla ráda, vždycky ztratila a nedokázala se s tím vyrovnat.

* * *

Před očima se jí rychle míhaly další obrázky. Viděla situaci, kdy si zlomila zápěstí a doma jí to zpočátku nikdo nevěřil. Do druhého dne jí ruka otekla, což byl pro ostatní teprve důkaz toho, že nelže.

Na Mikuláše jí spolužačka při skoku přes kozu zlomila nos. Byl zrovna pátek odpoledne a doma s ní odmítli jet k lékaři, že to počká do pondělí. To už jen slyšela verdikt lékařky, že přes víkend kůstky stačily srůst, ale bohužel, protože je nikdo odborně nesrovnal, zůstaly pokřivené. Bylo jí doporučeno, aby v osmnácti letech navštívila plastickou chirurgii a domluvila se na dalším postupu. Nos René připadal jako něco cizího, co jí nepatří. Trvalo jí hodně dlouho, než si zvykla.

Letní tábor, ze kterého ji „díky“ kamarádce odvezli do nemocnice. Šlo o velmi nepříjemný úraz, který vyžadoval okamžitou operaci. Měla problém probrat se z narkózy, několikrát ji křísili. Paní, co s ní ležela na pokoji, jí vše později vyprávěla. Byla to příjemná postarší žena, jež se o René po celou dobu hospitalizace starala. Dělila se s ní o ovoce a sladkosti, které jí přivezla o návštěvních hodinách dcera. Za René přes lékařovy sliby z domova nikdo nepřijel, protože jim z vedení tábora vůbec nedali vědět, že se jí něco stalo. Všichni si tedy mysleli, že je na táboře a užívá si prázdnin.

Žádné další prázdniny už nikam nejela. Chyběly na to peníze. A nejen na prázdniny. To, co měli, jim stačilo taktak na přežití.

Měli štěstí, že příbuzní jim občas poslali obnošené oblečení. Ovšem René neměla zrovna konfekční velikost, takže matce způsobovala problémy. Musela jí věci přešívat a dlouho do noci seděla u šicího stroje. René ty hadry tak strašně nenáviděla! Připadala si jako strašák, ale neměla na výběr.

Měla vždycky pár kousků oblečení, které se jí moc líbily, ale nesměla je nosit. „Tohle si musíš schovat, to je na svátek a na neděli,“ říkaly svorně máma s babi, „ nemůžeš nosit stejné oblečení do školy a když třeba někam jedeš.“

„Někam jedu, jo? A kam tak asi?“ René je nechápala. „Třeba do divadla, nebo na pouť, abys nedělala ostudu,“ odpověděla jí babi. Pokud si René dobře pamatovala, v divadle byla pouze jednou. Schovávat si kvůli tomu ve skříni šaty a nenosit je jí přišlo jako pěkná hloupost. A brát si je na pouť? To jí připadalo jako ještě větší nesmysl. Vždycky slýchávala : „Ne aby ses umazala! Dávej si pozor, máš nový šaty. Ne abys v nich vlezla na kolotoč!“

Proč já na tu blbou pouť vlastně jdu? Nechápala.

Běžně se stávalo, že za rok, když si směla oblečení při nějaké příležitosti vzít, už jí bylo malé.

S botami byl ještě větší problém, který ovšem vyřešila  babi. Měla v Německu známou, jíž se v Čechách starala o hrob. Paní jim to chtěla nějak oplatit. Kupodivu měla stejné číslo bot jako René. Koupila tedy boty, které se jí líbily, a protože kdyby tehdy do Čech poslala nové, byl by problém, vzala je několikrát na sebe, aby vypadaly použité, a poslala je. René by měla mít radost, ale neměla. Tahle paní byla ve věku její babi a boty, co se líbily jí, byť krásné a velmi kvalitní, nebyly zrovna nejvhodnější pro dospívající holku.

Navíc paní milovala podpatky a René pak poslouchala ve škole poznámky: „Ty vole, vona snad jde šacovat éra, nebo co.“

Velmi nerada chodila mezi lidi. Brala si všechny ty poznámky moc osobně.

III.

Film se znovu zastavil a René sledovala, jak jim před vrata právě složili fůru uhlí. Byl prázdninový den, máma byla v práci. Řidič oznámil, že do dvou hodin musí být uhlí sklizeno, a odjel.

Co teď? Máma přijde až za pět hodin a nikdo jiný tu není. Tak to zkusím. Třeba to nějak zvládnu, honilo se jí hlavou. Věděla, že musí najít kolečko a převážet jím uhlí ode vrat přes celý dvůr ke kůlně. Ještě nikdy to ani nezkusila a teď to celé leželo jen na ní. Měla strach a nevěděla, jak to vše udělat tak, aby to bylo správně. Dodala si odvahy a naložila první kolečko. To už kolem stáli sousedé a důležitě řešili, zda to uveze, či nikoli.

„To určitě neuvezeš,“ tvrdil jeden. Musím, pomyslela si, už kvůli tomu, aby ses mně nesmál, chytrolíne. Kdybys mně radši pomohl. Uvezla to. Zhruba po půl hodině se sousedé rozešli, protože se nedělo nic, co by pro ně bylo zajímavé. René si připadala jako robot a bylo jí jasné, že pokud teď jen trochu povolí v tempu, už to nedokáže dodělat. Věděla moc dobře, že na sebe vzala víc, než uměla zvládnout, ale za dvě hodiny, kdy přijeli zkontrolovat příjezdovou cestu příslušníci VB, byla již větší část sklizena, a nebyl tudíž žádný problém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děkuji, Bon Jovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.