O kolečko víc

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

David Lauda

O kolečko víc – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© David Lauda, 2021

Ilustrace © Pavla Filip Navrátilová, 2021

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7650-495-0

ISBN e-knihy 978-80-7650-702-9 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-703-6 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-701-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Jak to chodí u Libečků

Seděl na baru ve skvěle padnoucím obleku z té nejdražší a nejluxusnější látky na světě. Obleky i všechno ostatní, včetně spoďárů, si nechával šít na míru v italském Miláně u dvaadevadesátiletého krejčího, který šil i pro Jamese Bonda a královnu Alžbětu. Na krku mu seděl perfektní motýlek, stejně rudý jako rtěnka černovlasé krasavice po jeho pravém boku. Zvedl svou každodenním cvičením namakanou pravačku a lusknul prsty, aby na svou přítomnost upozornil naprosto nenamakaného barmana s obličejem scvrknutým jak poslední křížala v balíčku nebo shnilá švestka.

To lusknutí bylo tak velké, že otřesy o síle menšího zemětřesení zaznamenali až na druhém konci města.

„Jeden organický jahodový shake, protřepat a hlavně pořádně zamíchat prosím,“ objednal si s pohledem tak pevným, až se barman málem zlomil vejpůl. „A tady pro dámu mátový čaj s citronem,“ doplnil superagent Vincent Libeček svou objednávku hlasem tak úderným, že by získal víc Zlatých slavíků a cen Grammy než Karel Gott s Justinem Bieberem dohromady, a to i bez zpěvu.

„Viny, vstávej,“ pohladila Vincenta po vlasech jeho máma Nina a udělala tak tečku za dalším z jeho superagentských snů, o kterých ale neměla ani páru. Kdyby o nich páru měla, určitě by tam neudělala tečku, nýbrž čárku, dvojtečku nebo středník. Anebo by tam napsala pokračování příště a tři tečky, jak to bývá v jejích oblíbených nekonečných seriálech, když chtějí udržet diváky v napětí až do dalšího dne. Horší ale je, když po tomto dílu, napínavém jako kšandy někoho, kdo snědl perníkovou chaloupku, následuje víkend a na pokračování musí věrní diváci čekat až do pondělního večera.

„Musíš do školy, zlatíčko, tak šup z postele, nasedat do kočáru a honem na snídani. Lupínky s mlékem už máš nachystané na stole,“ zavelela máma a na hlavě si několika ladnými, pro muže a kluky nepochopitelnými pohyby vytvořila z ručníku turban.

Vincentova máma Nina Libečková velet musela. Pan Libeček byl totiž vojákem z povolání a byl zrovna na misi až v Sýrii, což zrovna není co by kamenem dohodil. Není to ani co by kamenem dokopl. Není to Břidličná, kde byl generál Libeček se svou jednotkou „doma“.

Sýrie se nachází v Asii, což je fakt, vážně, doopravdy, bez legrace hodně, hodně, hodně daleko. Museli byste z Pšoukovic, vesničky, kde Libečkovi a pár desítek dalších občanů obývá svá obydlí, pěšky na autobus do Vranic, z Vranic již zmíněným autobusem, řekněme, staršího typu do Vejprtic, z Vejprtic vlakem ještě o něco staršího typu do Lživic a ze Lživic něčím, co už jen z opravdu velké dálky připomínalo vlak, do Prahy. Z Prahy do Damašku, hlavního města Sýrie, už naštěstí jen letadlem.

Pan generál Libeček volal Vincentovi a paní Libečkové jen několikrát v měsíci a pro všechny tři to byly ty nejlepší dny. Tátu sice Vincent viděl jen přes webkameru svého modrého HP Pavilion notebooku, ale v tu chvíli to bylo fuk, protože byli prostě spolu.

„Broučku, copak jsi to zase povídal ze spaní, hm?“ zkoušela se paní Libečková dozvědět aspoň něco z Vincentova tajného nočního života a mazala si svůj opečený toust margarínem. Pak na něj nanesla lehkou vrstvu borůvkového džemu, zakousla se a usrkla horké kávy. Dělala to vždycky stejně. První dva tousty pokaždé připálila, takže když vyskočily z toustovače jako losos nad hladinu, vypadaly, jako by je obalila ve strouhance z černého uhlí. Do koše! Paní Libečková tyto dva tousty nazývala „pokusné“. Další dva už byly většinou v pořádku. Když se tedy k toustovači nedostal náhodou někdo jiný a náhodou neotočil čudlíkem na nastavení teploty a stupně propečení.

A tím někým myslím Winstona! Winston je Vincentův nejlepší kamarád.

Winston je pes. Winston je francouzský buldoček s ryze anglickým jménem po Winstonu Churchillovi. Ale o Winstonovi až později.

Každý den si paní Libečková připravila čtyři tousty s margarínem a džemem a zalila je hrnkem kávy. Vincentovi připravila jeho oblíbené lupínky s mlékem nebo den starý rohlík opečený v troubě do křupava, máslo a kakao.

Vomáčkova show

Určitě jste si už stačili všimnout, že Vincent není zrovna hovorný. S mámou prohodí tak kolem třiadvaceti slov denně, což dá za týden dohromady 161 slov. Ovšem není to tak, že by neměl co říct, nebo že by byl hloupý, jen se mu prostě mluvit nechtělo a paní Libečková i paní učitelka Alžběta Máslová, spolužáci ve škole a vlastně všichni, kteří se kolem něj vyskytovali, si na to už zvykli.

Všichni až na třídní mlátičku, Vilibalda Vomáčku, který si z Vincenta občas utahoval. Říkal mu „ty naše nemluvňátko“ nebo „ještě ti maminečka zpívá před spaním halí belí?“. Anebo si vzal rohlík, který zrovna někomu ukradl z batohu a který v danou chvíli nahrazoval mikrofon, přisedl si k Vincentovi a dělal s ním interview, při kterém ale mluvil jen on sám a předstíral, že Vincent na jeho otázky odpovídá. Po každé takové akci se sám sobě Vilibald Vomáčka smál. Byl nejen třídní mlátičkou, ale i třídním, ba dokonce školním blbcem. Kdyby existoval obrázkový atlas blbců, podobný třeba atlasu zvířat nebo rostlin, byl by Vilibald určitě na titulní straně.

Úplně tu titulní stranu vidím. Vilibald Vomáčka sedí na lavici, v jedné ruce drží v takzvané kravatě nejslabšího žáčka ve třídě, Šimona Šašlika, kterému teče po tváři slza velikosti křečka polního, a svou druhou, sádýlkem jako z mladého přeštického čuníka obalenou rukou, si cpe do pusy švestkovou bublaninu odcizenou Zuzaně Svíčkové a sýrový croissant šlohnutý Tiboru Cibulkovi. Po otevření této tištěné přehlídky blbců bychom hned zkraje narazili na tento výstavní exemplář. Byl by tam popis asi takovéhoto ražení:

Blbec školní neboli trottlus scholastikalis se vyskytuje na každé základní i střední škole ve všech zemích světa, a to jak v chlapeckém, tak ojediněle i v dívčím provedení. Poznávacím znamením těchto stvoření je hloupost, sobeckost a hrubost verbální i tělesná. Napadá většinou nejslabší jedince ve svém teritoriu.

Abych to zkrátil, Vilibald Vomáčka je prostě hloupý jak žebřík a tečka.

7. B by byla docela normální třída, jako ty tři ostatní, které se vešly do nejmenší školy u nás v okrese, kdyby do ní však nechodili Vincent Libeček a Vilibald Vomáčka.

Vincent byl jiný. Nejen tím, že mluvil asi tak často jako Stonehenge, ale hlavně tím, že měl o pár koleček víc. To neznamená, že by mu šibalo v kebuli, že by v ní měl nadbytečná kolečka, která by nezapadala do soukolí, jež bez nich šlapalo bezvadně.

Byla to kolečka, díky kterým se Vincent pohyboval. Kolečka připevněná k několika rovným a několika zahnutým tyčkám a dalším nesmyslům, které dohromady dávaly „kočár“, jak vznešeně říkala paní Libečková, „ten blbej krám“, jak říkal ředitel školy Pečínka, a „fáro“, jak říkal sám Vincent.

Holt kam nevidíš, tam neskákej. To si měl Vincent uvědomit, než na školním výletě, když ještě chodil do školy na Žižkově, skočil po hlavě do řeky, narazil svou tvrdou palicí na kámen a bylo to. Fotbalová kariéra v čudu, orientační běh jakbysmet.

Ale výhody to taky mělo. Konečně mohli zmizet z hlavního města plného automobilových prdů, jak říkal Vincent výfukovým zplodinám, a přestěhovat se do domku v Pšoukovicích, vesničce známé výrobou plastelíny, nejlepším hráčem pexesa, který porazil i počítač, a samozřejmě nejmenší školou v okrese.

O další výhodě věděl jen sám Vincent. Byly to sny, ve kterých se Vincent měnil v superagenta supertajné agentury s názvem JATKA neboli Jedinečná Absolutně Tajná Kvalifikovaná Agentura. Tahle výhoda se u něj projevila po tom, co se probudil z umělého spánku po operaci. Vyšplhala po jeho mozkových závitech až na vrchol Vinyho podvědomí, stejně jako Lubor Voves, širokoúhlý chlapec ze třídy, když se poprvé v životě, pod dohledem učitele Chlebouna, dostal po tyči až úplně nahoru.

Akce Tyč

Byl to obdivuhodný výkon, celá třída mu tleskala tak vášnivě, až se učiteli Chlebounovi chvěly chlupy v podpažních jamkách, delší než zbytky jeho vlasů.

O pár minut později už Luborovi tleskala celá škola.

Lubor se totiž bál výšek, což se ale dozvěděl teprve až ve chvíli, kdy se podíval z té tenké tmavomodré rozhledny dolů.

Po pohledu na starou podlahu tělocvičny a spolužáky, kteří teď vypadali jako panáčci z Lega, začal tento prostorově objemný puberťák pištět jako Jarunka Tvarglová, když minulý týden viděla malého (v jejích očích asi tak šestimetrového) pavoučka, který lezl v pohodovém tempu po zarámované fotografii našeho prezidenta. Začala po něm házet všechny psací potřeby včetně kružítka, které se po odrazu zapíchlo do palce u nohy Lumíra Hrušky, který byl zrovna zkoušen z Jana Husa a který po zásahu ostřím této geometrické zbraně omdlel, díky čemuž začala pištět i Bróňa Medová, kterou ale umlčel Tonda Křen ranou dost tlustou učebnicí do čela.

Pištící a třesoucí se Lubor stále na vrcholu tyče jako King Kong na slavném newyorském mrakodrapu přiměl k jednání učitele Chlebouna, který poslal Kryšpína Strouhanku do ředitelny. Tam ale ředitel Pečínka zrovna nebyl, a tak musel Kryšpín do všech tří tříd, čímž vlastně navštívené třídy pozval na toto zajímavé gymnastické vystoupení.

Ředitel byl samozřejmě až v poslední třídě, do které Kryšpín po zaklepání vstoupil a v níž ředitel zrovna plamenně hovořil o důležitosti přezouvání v šatnách a splachování, hlavně na chlapeckých toaletách.

Celá škola teď vzhlížela k Luborovi a všichni se ho snažili přesvědčit k sestupu do základního tábora. Učitel Chleboun sestavil záchranný tým ze svých žáků a pod tyč nanosili a naskládali na sebe všechny staré smradlavé žíněnky, kdyby se už Luborovy svaly rozhodly vypovědět službu a nastal by pád.

Nic nepomohlo, přesvědčování, povzbuzování… nic! Ředitel Pečínka se rozhodl vytočit na svém mobilu 112 a přizvat na tuto školní párty hasičskou jednotku.

Hasiči byli na místě za sedm minut a třináct vteřin. Vtrhli do tělocvičny jako stěhující se stádo pakoní a držíce hasičskou plachtu pro Luborovo bezpečné přistání sledovali s otevřenými ústy jeho téměř olympijský výkon, za který by se nestyděl ani odhadem třiapadesátiletý dosluhující akrobat Lászlo Gyo z maďarského cirkusu GoGo z města Székesfehérvár.

Téměř všichni už unaveně seděli na podlaze nebo lavičkách. Právě odbila dvanáctá hodina, čas oběda, což rozlítilo Vilibalda Vomáčku tak, že vyskočil skoro tak vysoko jako Tomáš Satoranský v posledním finálovém zápasu NBA a rozběhl se (spíš se valil) směrem k tyči, která už za tu dobu skoro vešla v manželství s Luborem.

Když se s podezřením na infarkt myokardu a jazykem někde na úrovni svého panděra dopotácel na místo, otřel si pot ze svého uhrovitého čela a chopil se tyče, kterou konečně někdo objímal a odmítal se jí vzdát a nechat ji napospas někomu jinému.

Vilibald Vomáčka držel svými tlapami, velkými asi jako ovčí hlava, která je mimochodem islandským národním pokrmem, tu zamilovanou tyč a třepal s ní jak s pokaženým sněžítkem.

Snažil se překazit líbánky Lubora a modré tyče, která už nebyla tak chladná jako posledních třiadvacet let. Hřála ji láska k Luborovi. Vilibald Vomáčka pro to ale neměl pochopení. Chtěl jen svůj oběd, který se ale mezitím povaloval v uzavřených gastronádobách jako táborníci při odpoledním klidu. Kuchařky, stejně jako celá škola, zíraly na Lubora jako na mexickou telenovelu o chudé dívce zamilované do milionářského majitele polí s kávovými boby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O kolečko víc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.