THE GIRL BENEATH THE SEA

Copyright © 2020 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © Milan Lžička, 2021

ISBN 978-80-242-7541-3

KAPITOLA PRVNÍ

Mělká voda

Ve vodě plave ještě něco jiného.

Nikdy se nepotápěj sama, zaslechnu v hlavě tátova slova, když nade mnou cosi šplouchne. Sáhnu po noži připevněném k noze. Dlouze se nadechuju přes automatiku a snažím se zachovat klid.

Jestli už mi něco jde po krku, je to stejně jedno. Nedělat prudké pohyby je důležité ve chvíli, kdy nechcete překvapit aligátora nebo krokodýla, který si vás ještě nevšiml. Pokud už o vás ale ví… nijak si nepomůžete.

Když jsem do vody lezla, žádné velké plazy jsem na břehu kanálu nezahlédla, to ovšem neznamená, že nějaký nemohl uniknout mojí pozornosti.

Bohužel vidím sotva na pár decimetrů před sebe, protože voda je kalná a navíc jsem lopatkou zvířila všechny usazeniny ze dna. Z volně žijících zvířat jsem zatím zpozorovala jenom zvídavou želvu, která zamířila na opačnou stranu, jen co mě zmerčila.

Aligátor by v tomhle kanálu nebyl ničím výjimečným. Pohybuju se v jejich blízkosti celý život. Nijak zvlášť se těch zubatých plazů nebojím, chovám k nim pouze zdravou úctu. Když jsem v pubertě brázdila vody kanálu u silnice 84 na kneeboardu za člunem svého přítele, vídala jsem je neustále. Sledovali mě ze břehu svýma zelenavě žlutýma očima jako zahořklí starci vzpomínající na doby předtím, než do jejich čtvrti vpadla nespoutaná omladina. Tady na Floridě, poloostrově, který vystoupil z oceánského dna, poté se potopil, aby se opět vynořil, a tak několikrát dokola, aligátoři za miliony let jaksepatří zdomácněli – přežili i šavlozubé kočky, pravěké lenochody, slony a velbloudy, kteří všichni svého času Floridu obývali.

Když se řekne Florida, lidi si většinou představí pláže, důchodkyně s modrými přelivy a národní park Everglades – úplně ovšem zapomínají na dlouhé dějiny tohoto kraje. A právě kvůli nim teď plavu pět metrů pod hladinou v neobvykle hluboké propadlině kanálu, jenž se vlévá do vodní cesty Intracoastal Waterway. Někde pod nánosem, který rozhrabávám lopatkou, se totiž skrývá utajený příběh.

Až do toho žbluňknutí jsem hledala horniny a zlomky zkamenělin, které bych věnovala vedoucí svojí dizertace, abych si u ní šplhla. Na stěně pracovny na Jihofloridské univerzitě má pověšenou mapu regionu s nalepovacími lístečky označujícími potenciálně zajímavé paleontologické a archeologické lokality. Tohle je jedna z nich.

Byla bez sebe nadšením, když jsem jí řekla, že jsem policejní potápěčka a že bych jí mohla pomoct část těch míst propátrat – což prakticky znamená, že jí nosím igelitky s neobvyklými předměty, které najdu.

V prohlubni jako tahle se dají objevit zkameněliny dinosaurů, mamutí kosti – zkuste si představit, jak tihle obří tvorové bloumají Floridou –, anebo dokonce i prastaré lidské ostatky. Po dva tisíce let žil v této oblasti domorodý národ Tequestů, o nichž toho dodnes mnoho nevíme. Uchování jejich kultury neprospěla ani skutečnost, že mnohé z těchto původních obyvatel Španělé násilně přesídlili na Kubu.

V duchu si připomínám, že pokud si nedám pozor, riskuju vlastní vyhynutí. Vysunu z pochvy nůž, vystrčím ho před sebe a přitáhnu nohy, abych zmenšila plochu těla. V levačce pozvednu jako druhou zbraň lopatku.

I když je mimořádně vzácné, že by člověka sežral aligátor, výskyt podobných případů stoupl spolu s tím, jak se zvýšily počty zástupců obou těchto druhů. Pokud vůbec na aligátora ve vodě narazíte, v 99,999 procentech případů jste mu naprosto ukradení. Každoročně se v jejich těsné blízkosti ocitnou miliony lidí a nic se nestane.

Je ovšem taky pravda, že se miliony lidí nechodí potápět do odlehlých vodních proláklin, které může aligátor oprávněněji považovat za svoje teritorium. A stejně tak se miliony lidí nechoulí na dně kanálu jako velký kanic čekající na sežrání…

Navíc se stále rozrůstá populace krokodýlů, kteří jsou mnohem agresivnější. A k tomu si připočtěte, že se tu už prohánějí dokonce ještě dravější krokodýli nilští. Nemluvě o čím dál vyšších počtech invazních obřích krajt…

Tady dole to připomíná podvodní Jurský park.

Pomalu otáčím hlavu a zkoumám vodu okolo – jsem připravená probodnout oči i čumák čemukoli, co na mě ze tmy vybafne. Možná mě dělí sotva dva metry od šestimetrového aligátora a ani o tom nevím.

Vydechnu velkou dávku bublin, abych všemu poblíž dala najevo, že tu jsem. Radši nějakého tvora zpovzdálí překvapit než na něj nedopatřením šlápnout.

V příští půlvteřině mi nejspíš žádné napadení nehrozí, a tak si řeknu, že je načase se vynořit a zamířit ke břehu.

Kopu ploutvemi, plavu k zářící hladině a pak konečně vystrčím hlavu z vody.

Tak trochu čekám, že spatřím, jak si o pár metrů dál hoví aligátor a s lenivým výrazem mě pozoruje. Místo toho mě uvítá zelený kanál dosud zčeřený mými vlnkami.

Když se ale otočím ke břehu, zastaví se mi srdce.

Už mockrát jsem plavala těsně kolem aligátorů. Žraloků jsem viděla tolik, že bych je ani nespočítala.

Ani pohled, který se mi naskytne, pro mě není nový… Ještě nikdy ale nebyl tak nečekaný.

Šplouchnutí, které jsem zaslechla, neměl na svědomí aligátor lezoucí do vody.

Nebyl to krokodýl ani plazící se had.

Bylo to tělo.

Lidské tělo.

Mrtvola.

Hozená do kanálu ve chvíli, kdy jsem byla pod vodou.

KAPITOLA DRUHÁ

Břeh

„Vy jste se potápěla sama?“ zeptá se mě jakýsi detektiv Levine.

„Jo,“ odpovím s pohledem upřeným na tělo pod plachtou vedle kanálu.

„To mi nepřijde moc bezpečné,“ pokárá mě a jde si promluvit s kolegy.

Ne. Není to bezpečné. Táta mě o potápění naučil všechno. První zásadou je nepotápět se sám. Jistě, on to dělal. A já taky, ale nemá se to. A Nadia mi dneska neměla odříct.

Moje brazilská kamarádka má dobré srdce, když ale dojde na ranní vstávání, je krapet nespolehlivá. Včera večer jsme spolu zaskočily na skleničku a ona po mně chtěla, ať si jdeme zatancovat. Odmítla jsem. Moje dcerka Jackie byla s tátou u jeho rodičů v Miami Beach a já se rozhodla zkouknout na Netflixu Janu Eyrovou a pořádně se vyspat.

Samozřejmě jsem si nakonec dlouho přes půlnoc psala s Jackie – líčila mi nejnovější bizarnosti, které jí navykládala babička.

Jackie… Jackie si zaslouží mámu, která není tak hloupá. Mámu, která nepostává patnáct metrů od mrtvoly, na niž nedopatřením narazila.

Zatímco se mě Macon, zástupce šerifa okrsku Palm Beach, vlídný chlapík ve středních letech, snaží přivést na jiné myšlenky, zemřelou si střídavě obhlížejí nejrůznější pánové v khaki kalhotách a polokošilích se znaky všemožných státních i federálních úřadů.

Někteří z nich fotí. Jiní mrtvolu porovnávají se snímky v mobilech.

„To už je šesté,“ podotknu, když opodál zastaví další auto s týmem policistů z té či oné agentury nebo oddělení.

„Cože?“ zeptá se Macon. Právě se mě ptal, do které školy chodí moje dcera, když se ke mně přitočil detektiv Levine a vyčetl mi, že potápět se sama je nemoudré.

Jo. To vím taky. Nemám si vyrobit ceduli a nosit ji na krku?

Ukážu na SUV za Maconem, ze kterého vystupují dva muži. „Policie Miami-Dade,“ vysvětlím. „Označení žádné a ráfky mají jako nějací překupníci drog, takže je to auto nejspíš zabavené. Tipuju, že budou z narkotik.“

Macon se ohlédne po dvojici v lehkých kalhotách a volných hedvábných košilích. Oběma visí na krku zavěšený odznak. Tihle poldové pracují v utajení.

„No jo,“ hlesne Macon. „Říkala jste, že na půl úvazku děláte u policie? A chystáte se někde zakotvit nastálo?“

Tajní zamíří k detektivu Levineovi, který na místo přijel na základě Maconova hlášení.

„Ne. Dělám si doktorát z archeologie. Je mi milejší, když jsou nebožtíci po smrti už dlouho.“ Hned toho vtípku zalituju. Při pokecu s kamarády u piva by nevadil. Tady ale zřejmě nezní moc profesionálně.

Macon se na mě pousměje. „Takže se hlavně potápíte? A jenom pro svoje oddělení?“

„Často mě někam půjčují. Lauderdale Shores má nejvyšší počet kanálů a vodních cest na hlavu ze všech měst v Americe,“ odrecituju nacvičenou odpověď. Jsme maličká obec, o jejíž existenci nemá většina policejních útvarů ani ponětí. „Taky máme tři mosty a míli kanálu v zóně, kde se často kšeftuje s drogami. Bylo levnější mě zaměstnat, než abych zbraně a další důkazy neustále tahala z vody na volné noze.“

„Takže to asi nebude vaše první mrtvola.“

„Bohužel ne.“ Macon je sympaťák, a tak si řeknu, že si zaslouží rozvitější odpověď. „Pamatujete, jak před šesti lety havaroval v Everglades ten malý tryskáč? Tehdy jsem to dělala poprvé.“

„Proboha. Umřelo tam osm lidí, že jo? To musela být hrůza.“

„Nejhorší bylo letecké palivo, aligátoři a hadi. Musela jsem si vzít suchý oblek. Tehdy v létě bylo pěkné vedro.“ Zamlčím, jak jsem omdlela z dehydratace a zachránilo mě jenom to, že jsem v poslední chvíli nafoukla kompenzátor vztlaku.

Od té doby jsem z vody vytáhla tucet dalších těl. Některá mrtvá pouhých pár hodin, jiná už v tak pokročilém stupni rozkladu, že jsem je musela zabalit do fólie, aby z nich neodpadávaly kusy.

Dnešní zemřelá je nejnovější položkou na tomhle morbidním seznamu – nepočítám-li ty, které jsem zachránila jako plavčice nebo dozor při potápěčských výpravách. Ti všichni přežili.

Jakmile jsem ale dneska oběť uviděla, hned mi došlo, že ji zabili nedávno. Možná před pár hodinami.

A vůbec poprvé vnímám tuhle zavražděnou jinak než jenom jako další mrtvolu.

Když jsem ji odtáhla ke břehu, strhala jsem ze sebe potápěčskou výstroj a zkusila dýchání z úst do úst – co kdyby? Chlad jejích rtů mi napověděl, že je pozdě. Stejně jsem to musela aspoň zkusit.

Děda Jack s oblibou vyprávěl historky o lidech vytažených na loď, kteří byli zdánlivě po smrti, ale po heroické resuscitaci zase obživli. Podobných zkazek měl spoustu. O bojích s piráty, o obří olihni, o mstivých kladivounech. Některé z nich se snad dokonce zakládaly na pravdě.

Ženě, kterou jsem dneska vytáhla z vody, mohlo být tak kolem třiadvaceti. Na sobě měla džínové šortky a tričko, na těle několik moderních tetování a vlasy obarvené do tmavoruda.

Jejím nejvýraznějším rysem byla hrozivá rudá řezná rána na krku.

Hrdlo měla tak ošklivě proříznuté, že jsem zaslechla tiché sípání, když jsem se jí snažila vehnat vzduch do plic. Přesto jsem to zkoušela dál.

Tak bych si to přála, kdyby šlo o moji…

Nech toho, Sloan. Nech toho.

Vtom se k nám přitočí detektiv Ruiz, který vede vyšetřování. Má podsaditou postavu, hustou prošedivělou kštici a bradku. Krátce jsme spolu pohovořili, když sem dorazil.

„Už jste ji identifikovali?“ zajímám se.

Ruiz na mě chvíli mhouří oči a vzápětí mu svitne. „Jasně. Vy jste ta z oddělení v Lauderdale Shores?“

„Ano.“ To jsem mu vysvětlila už před půlhodinou.

„Znala jste ji?“ otáže se.

Najednou mluví jako polda vyslýchající zájmovou osobu. Děje se tu něco divného.

„Myslím, že ne. Už víte, o koho jde?“

Odpoví protiotázkou: „Myslíte, nebo to víte jistě?“

Počítám do tří, abych ho ušetřila proslulé mcphersonovské výbušnosti. „Není mi povědomá.“

Ruiz pokývá hlavou a něco si zapíše do notýsku. „A když se to stalo, byla jste zrovna pod vodou?“

Chceš mě dusit? V tom případě poznáš vlastní medicínu. „Když se stalo co?“

Nevěřícně se na mě podívá. „Byla jste pod vodou, když tu dívku zabili?“

„Jak to mám vědět?“ Přepadá mě pocit zmaru. Na něco takového se svědka obvykle neptají. Na tohle se ptají potenciálního podezřelého.

Macon nás pozorně sleduje a cítí sílící napětí. Pokusí se proto situaci zklidnit. „Tady McPhersonová tahala z vody mrtvoly při tom leteckém neštěstí v Everglades, kam nás tehdy všechny poslali.“

„Já vím, co je zač,“ odtuší Ruiz suše.

Jeho odpověď dává tušit, že zná historii naší rodiny – tedy i mého strýce Karla, který momentálně sedí za mřížemi kvůli porušení podmínky v drogové kauze.

Ukážu na tělo a znova se zeptám: „Už víte, kdo to je?“

„Ne, nevíme. Zatím ne.“

Kývnu na policajty roztroušené okolo. „Už jsem z vody vytáhla spoustu nebožtíků. Ale ještě jsem nezažila, aby…“ Počítám všechny bundy na místě nálezu. „Federální protidrogoví agenti z DEA, celníci, FBI, poldové z Browardu, Palm Beach i Miami-Dade – tihle všichni přijeli kvůli jedné mrtvole. To je trochu neobvyklé. Nezdá se vám?“

V jeho chování se něco změní. Neřekla bych, že se přímo zklidnil, ale působí přece jen maličko uvolněněji. „Jo. Je to divné. Lékařka jí změřila teplotu. Odhaduje, že oběť umřela před sedmdesáti minutami.“

Detektiv sleduje, jak se tvářím. Krev mi ztuhne v žilách jako té zavražděné.

Nejenže ji tady pohodili… Byla jsem ve vodě ve chvíli, kdy ji zabili. Možná dokonce přímo na tomhle místě.

„Není vám nic?“ zeptá se Ruiz.

„To zvládnu.“

Jeho tón trochu zvlídní. „Nemohla jste nic dělat. Kdyby vás pachatel zahlédl, prostě by ji odvezl jinam a zavraždil by ji tam.“ Pak dodá: „Žádné nebezpečí vám podle mě nehrozilo.“

Vzpomenu si na nůž, který mám dosud připevněný k noze. „O sebe jsem se nebála.“

Ruiz se otočí na Macona. „Obstarejte kopii jejího řidičáku a kontaktní údaje.“

„A budeme potřebovat ten neopren?“ ukáže Macon na můj potápěčský oblek. Úplně jsem zapomněla, že ho mám stále na sobě.

„Myslím, že ne,“ odpoví Ruiz.

Trochu se mi ulevilo. Kdyby měl pocit, že jsem tu ženskou zabila, chtěl by oblek zajistit jako důkaz.

„Kde parkujete?“ zeptá se Macon.

Ukážu na svůj explorer u krajnice za shlukem keřů. „Tamhle.“

Podívá se na auto, pak znova na vodu a zřejmě si všimne toho, čeho jsem si všimla i já: vůz není od silnice vidět.

Ruiz se vrátí za kolegy a Macon jde se mnou k autu.

„Pozor, kam šlapete,“ ukáže na blátivý úsek.

Oblast už ohrazují forenzní technici, aby se pokusili zajistit otisky bot a pneumatik. Snad to bude k dopadení vraha stačit, jestli mají nějaká vodítka. Snad.

Když dojdeme k exploreru, Macon čeká, zatímco se přehrabuju v batohu. Polovina obsahu už je poházená po podlaze. Vysypala jsem ho tam, když jsem utíkala pro mobil, abych přivolala policii.

„Tady,“ vytáhnu z kupky peněženku a vzápětí strnu.

Něco tu nehraje.

„McPhersonová?“ zeptá se Macon. „Není vám nic?“

Otočím peněženku k němu, aby viděl místo, kde mám normálně uložený řidičák.

Je prázdné.

„A sakra…,“ ucedí. „Vy nevypadáte na ten typ, co zapomíná doklady.“

Kroutím hlavou.

Ne, to nejsem.

Macon houkne k hloučku detektivů. „Ruizi!“

Kriminalista k nám přiběhne. „Co je?“

Ukážu mu prázdnou peněženku. Jeho policajtský mozek se rychle dovtípí.

„Sebral vám řidičák.“

Přikývnu.

Vrah ví, kdo jsem.

Vrah ví, kde bydlím.

KAPITOLA TŘETÍ

Kotviště

Kdykoli pomyslím na otce, myslím na žraloky, což mě kupodivu uklidňuje. V tuhle chvíli sedí táta se znepokojeným výrazem na zádi svojí lodi a uklidnit se snažím já jeho.

Mými nejstaršími vzpomínkami jsou ty, v nichž mě učí plavat. A úplně nejživěji si vybavuju, jak jsem poprvé šnorchlovala v oceánu.

Bylo mi šest a zrovna jsme na mělčině u pláže Pompano plavali kolem vraku lodi Copenhagen. Teprve jsem si zvykala na pachuť slané vody a na to, jak pálí v nose, pokud se správně nevyfoukne, kdežto mí starší bratři už se na nádech potápěli ke dnu, aby si sáhli na zrezivělou kotvu korábu.

A právě tehdy jsem zahlédla kladivouna. Dodnes mám pocit, že měřil nějakých šest metrů. Ve skutečnosti to nejspíš byla sotva polovina.

Viděla jsem tolik hejn nádherných ryb, že bych je ani nespočítala, ale tohle bylo něco jiného… něco neznámého.

Nevěděla jsem, jak mám reagovat. Bráchové si mě pořád dobírali, říkali mi „návnada pro žraloky“. Žraloci mi připadali děsiví a záhadní. Podívala jsem se na tátu, aby mi ukázal, jak se zachovat.

S úsměvem od ucha k uchu mi gestem naznačil, že je všechno v pohodě.

Taky jsem se usmála. Od té doby už jsem se žraloků ani jiných mořských tvorů nebála. Ano, měla jsem k nim respekt, ale strach jsem necítila. Když neměl obavy táta, nemusela jsem je mít ani já.

Samozřejmě jsem ani nepomyslela na jizvu, kterou mu na noze udělal rozlícený žralok bělavý. Ani na kropenaté šrámy na předloktí, kde ho žahla sasanka. Připadaly mi spíš jako tetování než jako fyzický důkaz toho, že oceán není dětská zoo.

Jelikož jsem policistka a současně chodím na vysokou, kde se nedá studovat kriminalistika, vnímají mě trochu jako kuriozitu. Často dostávám otázku, jestli i můj táta sloužil u policie.

Většinou odpovídám stručným: „Ne.“ Pokud dotyčnému moje příjmení nic neříká, nemá cenu vysvětlovat, že táta je lovec pokladů a že za svou bláznivou posedlost utratil naše poslední peníze.

Kdybych ho tolik nezbožňovala, asi bych mu to měla za zlé podobně jako moji bratři.

Nikdy nezapomenu, jak se na tátu podíval nejstarší brácha Harris, když mu sebrali mustanga, protože jsme si to auto už nemohli dál dovolit splácet. Ten vztek, ta zášť.

Bylo mi teprve devět, ale výraz v tátově tváři mi zlomil srdce. Podnikatel to byl prachmizerný a jeho donkichotská ctižádost nám způsobila nejedno trápení, ale nikdy jsem ani na okamžik nepochybovala, že nás má nesmírně rád.

Peníze někdy byly a jindy ne, táta nás ovšem zahrnoval láskou.

Došlo mi, že mí nejbližší jsou pro mě důležitější než to, jestli budu chodit do soukromé školy v North Miami nebo bydlet v domě, který má víc pokojů, než kolik máme vzdálených příbuzných. Podstatná pro mě byla jenom rodina a voda.

Z místa činu jsem se rozjela rovnou za tátou, abych si s ním promluvila. Seděl s mým třináctiletým synovcem Robbiem juniorem v mrňavé kuchyňce na své lodi a opravoval nějaký sonar – právě takhle si dnes mimo jiné přivydělává.

Robbie oběhl stůl a vrhl se mi do náručí, kdežto táta jenom zvedl oči od desky s tištěnými spoji a zeptal se, jestli jsem tu mrtvolu z vody vytáhla já. Nechápala jsem, jak to může vědět, pak jsem ale na pultu zahlédla malou televizi se ztlumeným zvukem. Na místní zpravodajské stanici už běžela upoutávka na podvečerní zprávy s informací, že se v Palm Beach zřejmě našla oběť vraždy.

Vyšli jsme s tátou na palubu a já mu rychle nastínila situaci, zatímco Robbie něco kutil v podpalubí.

V dáli se třpytí rozzářené panorama Fort Lauderdale a táta loupe etiketu z láhve piva. Viděla jsem to u něj už tisíckrát, dělá to ve stresu. A tenhle zvyk jsem pochytila i já.

Debaty s tátou na zádi některé z jeho lodí, pohupující se na lehce zčeřených vlnách, mi přinesly spoustu vzpomínek, které se řadí mezi ty vůbec nejlepší.

Jeho současná loď, případně nazvaná Blázen osudu, kotví poblíž Intracoastalu za velkým přízemním domem patřícím Freddiemu Kleinmanovi, doktorovi, který vlastní řetězec lékařských klinik. Je to tátův starý přítel a vypomáhá mu tím, že investuje menší částky do expedic a nechává ho tady bezplatně kotvit, když si nemůže dovolit místo v přístavišti.

„Tys byla ve vodě, když tu holku zabili?“ zeptá se táta.

„Jo. Asi pět metrů pod hladinou.“

„V kanálu?“ Hydrologické detaily, to je tátova posedlost.

„Je tam takový starý závrt v místech někdejšího meandru.“

Přikyvuje. „A co na to Nadia?“

Ještě jsem mu neprozradila, že jsem se nepotápěla s parťačkou ani že se mi ztratil řidičák. „Byla jsem sama.“

Zamračí se na mě. „Co jsem ti o tomhle říkal?“

Ukážu na řadu kyslíkových láhví a jediný regulátor u jeho nohou. „Taky to děláš.“

„To je něco jiného,“ opáčí. „Ty jsi… jsi máma.“

Zasměju se. „A ty zas táta. A taky děda.“

„To není totéž.“ Na chvíli se odmlčí. „Jsi už dospělá.“

„Jasně. To je ono. Tomu říkám odpověď.“ Cvrnknu po něm zátku svojí láhve.

Chytí ji ve vzduchu. Tuhle rodinnou hru jsem se naučila, ještě než jsem uměla mluvit. Teatrálně si povzdechne. „Moje dcera policajtka se sólově potápí a tahá z vody mrtvoly a samopaly. Kdybych tušil, že mít dceru bude takový stres, pořídil bych si jenom syny.“

„Všechny dcery nejsou až tak špatné,“ pomyslím na Jackie.

„Ta tvoje píďa? Ta je zase až moc přemoudřelá.“ Píďa je její domácká přezdívka. Jde o vtip, protože je to nejvyšší holka ve třídě a předběhne i kluky.

„Skoro se nechce věřit, že je McPhersonová,“ dodám.

„A už vůbec se nechce věřit, koho má za otce,“ opáčí táta.

Táta a Jackiin tatínek Run – neboli Scott, jak zní jeho křestní jméno – spolu mají takříkajíc komplikovaný vztah. Na jednu stranu se táta s Runem potápí, na druhou pořád brblá, že ze mě neudělal počestnou ženu – ačkoli nešlo o jeho rozhodnutí.

Táta se opět zatváří ustaraně. „Takže tu holku zabili, když jsi byla pod vodou?“

„Jo.“

„A ještě se neví, co byla zač?“

„Ne. I když…“ Zarazím se.

„Co?“

Vrtá mi to hlavou od chvíle, co jsem ji vytáhla z vody. „Přišla mi něčím povědomá. A ne jako člověk, kterého bych zahlédla jenom jednou. Jako by to byla kamarádka kamarádky.“

„To je deprimující,“ odpoví táta. „Netušíš, o koho šlo?“

Zavrtím hlavou. „Určitě ji ale brzo identifikují. Zítra se poptám v práci.“

Nejspíš si v duchu představuje, že by se to stalo mně. Je to instinkt. Nevím, jestli mu mám povědět i zbytek. Svírá se mi žaludek, právě proto jsem ale tady. „Měl bys vědět ještě něco…“

„Když jsi mi tohle řekla naposled, byla jsi v jináči.“

Na jeho reakci si vzpomínám – nasadil stejně široký úsměv jako tehdy, když jsme uviděli toho kladivouna. Chtěl mě uklidnit. Naopak máma by Runa nejradši zabila a pak by mě i jeho mrtvolu dovezla ke smírčímu soudci.

„Vrah té ženy ví, kdo jsem,“ prohlásím suše.

Táta nakloní hlavu. „Kvůli policejnímu hlášení?“

„Ne. Vloupal se mi do auta a ukradl mi řidičák.“

V očích se mu objeví prázdný výraz, snaží se moje slova vstřebat. „Proč?“

„To nevím. Pro případ, že jsem něco viděla. Vlastně o nic nejde. Je to jen drobná patálie.“

On to nebere na lehkou váhu. „Teď už ale nejspíš ví, že děláš u policie, ne?“

„Asi jo.“

Táta se zadívá na volnou mikinu, kterou jsem na sebe hodila. „Máš u sebe zbraň?“

„Jo.“ Vytáhla jsem ji z bezpečnostní schránky v autě a od chvíle, co jsem opustila místo činu, ji nosím při sobě. Nepřipadám si bezprostředně ohrožená, přesto mi to přišlo prozíravé.

„To bude v pohodě,“ snažím se uklidnit hlavně sama sebe.

„A určitě ti ho sebral on?“

Přikývnu. „V tuhle chvíli snímá forenzní technik z mého auta otisky prstů. Hodil mě sem známý od policie z Browardu.“

„Z Browardu? Myslel jsem, že k tomu došlo v Palm Beach.“

„Taky že jo. Sjela se tam spousta policajtů,“ vysvětlím a zavrtím hlavou. „Děje se něco divného. Nikdo mi nechtěl nic říct.“

Právě tohle mě znepokojuje asi ze všeho nejvíc.

„Něco od tebe potřebuju, tati.“ Teď přijde ta nepříjemná část. „Chci Runa poprosit, jestli by si nemohl Jackie nechat ještě pár dní. A přála bych si, abys na ni dohlédl i ty.“

Tenhle týden je sice řada na mně, nijak zvlášť to ale nehrotíme a většinou se prostě přizpůsobíme tomu, co si zrovna přeje malá.

Když si táta uvědomí, co mě souží, přimhouří oči. Neděsí mě jenom to, že mi možná jde po krku psychopat.

Na adrese, kterou mám v řidičáku, totiž bydlí i moje dcera.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Velitelka

Velitelka policejního okrsku Katherine Rocheová mi pokyne k židli ve své pracovně a pak za námi zaklapne dveře. Evidentně to bude vážné. Zavřené dveře většinou znamenají, že někoho seřve nebo rovnou vyrazí.

V tomhle směru mi nejspíš nic nehrozí. Jako poslední od ní dostal padáka Stephen Halperin, chronický alkoholik, který se odmítal léčit. Velitelka Kate, jak jí říkáme, se ho všemožně snažila přimět, aby sekal latinu, jeho závislost ale byla příliš silná. Zároveň mám tak trochu podezření, že mu dělalo problém přijímat rozkazy od ženy původem z Haiti a s přízvukem z Queensu.

Oknem u dveří zahlédnu Carlu Esmeraldu, která naoko sepisuje hlášení. Povytáhne obočí, takže něco ví, nehodlá mi ale nic prozradit.

Velitelka Kate se posadí a chvíli se na mě dívá. Na koncích police za sebou má postavené fotky svých dvou synů. Daniel je letecký mechanik na letišti Fort Lauderdale-Hollywood a Arnold na vysoké v New Yorku studuje mezinárodní finance.

Velitelka Kate i její manžel, vysloužilý poštovní úředník, jsou na své ratolesti právem pyšní a já si někdy připadám jako součást širšího příbuzenstva Rocheových, když za mě šéfová nastavuje krk – dokonce se mě zastává před zastupitelstvem Lauderdale Shores, kde prohlašuje, že je moje pozice zcela nezbytná, byť se to někdy zdá sporné.

„Takže jste se rozhodla hledat mrtvoly i mimo pracovní dobu?“ zeptá se.

„To ani ne. Chtěla jsem si trochu šplhnout u profesorky archeologie. Probíráme paleoindiány.“

„A nenapadlo vás zkusit spíš třeba přinést na hodinu koblihy?“

„Na tom něco je.“

„No?“ nadhodí po delší odmlce a čeká na další podrobnosti.

„No… nic víc nevím,“ odvětím. Není mi jasné, co dalšího by ode mě chtěla slyšet. Včera jsem jí volala přímo z místa činu a pověděla jí, co se seběhlo.

„Přijel vás už někdo vyslechnout?“ zeptá se.

Je teprve devět ráno, proto mi připadá zvláštní, že se na něco takového ptá. „Ne. Zatím ne. Nejspíš mi zavolají, abych se vrátila do Palm Beach a sepsala s nimi výpověď.“

„Nejspíš,“ přitaká, trochu to slůvko ale protáhne, jako by něco naznačovala.

Ohlédnu se za sebe. Carla stále předstírá, že sepisuje hlášení, celou dobu ale po očku sleduje naši rozmluvu. Něco se rozhodně děje.

„Paní velitelko? Měla bych snad něco vědět?“

„Jak vám jde ta archeologie?“ zeptá se.

„Dobře…“ Na co naráží?

„Není to trochu jako u policie? Hledání stop, kladení otázek?“

„No, vlastně jo…“ Napřímím se v židli a zbystřím všechny smysly, jako by měl někdo vyskočit s vysvětlením z kartotéční skříně.

„Kde archeologové objeví většinu zajímavých nálezů?“

„Ehm, v zemi?“

Vzhledem k tomu, jak se mnou velitelka Kate mluví, začínám pochybovat o vlastní příčetnosti.

„Jistě, ale kde?“

„Mezi odpadky. Na prehistorických smetištích. A podobně.“

„Tak,“ zdůrazní horlivě. „Ve smetí.“ Krátce se zadívá na svůj odpadkový koš z umělé hmoty.

Chvíli mi trvá, než pochopím, že se tím směrem mám taky podívat. Na první pohled mi nedochází, o co jí jde, ale pak se dovtípím: spatřím dva prázdné kelímky ze Starbucks.

Odpadky každý večer vynáší náš správce Octavio. Kafe všichni kupujeme v Dunkin’ Donuts nebo Lester’s Diner – což znamená, že ještě než jsem přišla, měla tu velitelka minimálně dva návštěvníky… Dva návštěvníky, kteří jí zřejmě řekli, ať mi zamlčí, proč přišli. Takže mohlo jít třeba o okresní prokurátory anebo taky o federály.

Jak velitelku Kate znám, řekla jim, že udělá, co sama uzná za vhodné, nakonec se však rozhodla nesdělovat tu informaci bez vyzvání. Tudíž by mi nelhala, kdybych se jí přímo zeptala.

A tak se zeptám. „Měla jste hosty?“

„Zvláštní, že se na to ptáte,“ obrátí oči v sloup. „Navštívili mě dva agenti DEA z Miami. A důkladně se na vás vyptávali.“

„I na tu vraždu?“

„Ano. Konkrétně chtěli vědět, jestli jste oběť znala.“ Na chvíli se odmlčí a čeká, až něco řeknu.

„Tuhle otázku jsem si kladla celou noc.“ Pomlčím o tom, že jsem spala s pistolí pod polštářem a při každém zhoupnutí svého hausbótu jsem měla pocit, že už se vrah krade po palubě a chystá se mě odrovnat.

„A?“

Pokrčím rameny. „Připadala mi matně povědomá, třeba jako servírka, kterou pozdravíte a pak zase pustíte z hlavy. DEA?“ dodám, když se mi to rozleží v hlavě. „Proč se Úřad pro potírání narkotik zajímá o vraždu neznámé ženy, když na místě činu žádné drogy nebyly?“ Hned si sama odpovím: „Protože si vzhledem ke způsobu zabití myslí, že případ možná s drogami souvisí.“ Pomalu mi svítá. „Takže na protinarkotickém se domnívají, že za tou smrtí byly drogy? Podezírají vraha s podobným stylem práce?“

„To mě na tom právě znepokojuje, Sloan. Půl hodiny se mě vyptávali na vás. O žádném vrahovi řeč nešla.“

„A hernajs.“ Zrychlí se mi tep. „Snad si nemyslí, že jsem to udělala já?“

„Netuším, co si myslí, akorát jim prostě přišlo podezřelé, že jste byla na místě přesně v okamžiku vraždy.“ Lehce jí znejistí hlas, jako by tahle skutečnost nešla do hlavy ani jí.

„No, já nevěděla, že mám svoje potápění koordinovat s harmonogramem likvidace obětí narkovražd.“ Tahle slova velitelku nerozesmála. „Vážně neříkali nic o vrahovi?“ ubezpečuju se. Nedokážu se s tím vyrovnat.

„Ne. Zřejmě ale vědí, o koho se jedná, nebo aspoň mají silné podezření, kdo by to mohl být.“

Zamyslím se. „Takže jim nejde na rozum, proč tou dobou na stejném místě plavala policejní potápěčka.“

„Víceméně. Vykládala jsem jim, že jste dobrý člověk a tak. A kvůli tomu samozřejmě začali podezírat i mě.“

Lehce trhnu rameny ke kóji, odkud nás stále pozoruje Carla. „A co ona?“

„Tu taky vyzpovídali. Zaslechla jsem, jak se jí ptají, jestli nemáte přítele nebo jste necestovala do nějaké exotické země.“

„Kéž by,“ zaúpím. „Tak co teď?“

„Jestli jedete v něčem, v čem byste neměla, máte ideální šanci utéct ze země i se svým přítelem, kolumbijským drogovým dealerem.“

„A jestli ne?“

„Dělejte dál to, co děláte. Hledají každou stopu – tak jen ať se snaží. Ovšem než vás nechají na pokoji, nejspíš vás ještě budou vyslýchat.“

„Ale stejně,“ hlesnu. „Co ten vrah?“ Chvíli váhám, jestli Kate povědět o tom řidičáku. Z nějakého důvodu se za to stydím, ale po chvíli přemýšlení přece jenom nad iracionálním pocitem viny zvítězí rozum, a tak jí svěřím i tenhle drobný detail.

„Jejda,“ odpoví. „Největší starost si určitě děláte o Jackie.“

Sevře se mi žaludek. „Jo. Poprosila jsem Runa, aby si ji ještě na pár dní nechal. Namluvila jsem mu, že mám nějaké pracovní povinnosti.“

Velitelka přikyvuje. Evidentně to nebere na lehkou váhu, protože nevyužije možnosti si do mě kvůli Runovi rýpnout – žertem mu přezdívá „ten váš vidlák z bohaté rodinky“.

„Jestli vám to pomůže, milerádi si ji s Walterem vezmeme k sobě. Mezitím brnknu do Biscayne a do Browardu, ať k vašemu bydlišti i k její škole pošlou hlídku.“

Chce se mi říct, že se nemusí až tak obtěžovat, ovšem ochranitelský mateřský hlas, který se mi ozval v hlavě, jakmile jsem dcerce poprvé pohlédla do očí, mě přesvědčí o opaku.

„Děkuju vám.“

„Není zač. Svoje lidi nenecháme ve štychu. Což mi připomíná, že máte namířeno do Miami Beach, viďte?“

Málem jsem zapomněla. Ráno jsem si to přečetla v e-mailu. Policie v Miami-Dade potřebuje, abych se ponořila pro pistoli, kterou někdo před třemi dny odhodil do kanálu. Jejich potápěči ji nenašli, a tak jim velitelka Kate jako laskavost nabídla moje služby.

„No jo,“ odpovím. „Musím si zajet pro věci.“

„Dávejte na sebe pozor. Bacha na vodníky s nekalými úmysly.“

„Díky,“ odpovím a vstanu.

„Jo,“ ozve se ještě a na chvíli zaváhá. „K té akci, co vás čeká… Jen abyste věděla…“

Přikývnu.

„Podle detektiva Alamedy si prý v Miami-Dade k tomu případu přizvali poradce. George Solara. Myslím, že ho znáte.“

Jakmile to jméno zaslechnu, ztuhne mi krev v žilách. Vím přesně, co je George Solar zač: tenhle policajt poslal za mříže strejdu Karla a málem i mého tátu.

V námořnické rodině, kde jsem vyrůstala, jsme neznali horší nadávku než jméno George Solar.

„Myslela jsem, že už je v penzi,“ odpovím klidně. Proslýchalo se, že musel odejít po jakémsi interním skandálu.

„Taky že jo. Přizvali si ho jako externistu.“

„Zajímavé,“ utrousím a už nedokážu zastřít hněv.

KAPITOLA PÁTÁ

Špína

Devětasedmdesátá ulice se táhne přes nízký most spojující střed Miami Beach s pevninou. Na ostrůvcích, které tah lemují, lze najít směsici komerčních nemovitostí a předměstských domků. Necelý kilometr západně od místa, kde teď stojím, se nachází záchranná stanice mořských ptáků Pelican Harbor – ještě na základce jsme ji v rámci exkurze navštívili a já zvažovala, že bych tam jednou mohla pracovat.

Když jsem sledovala, jak záchranáři vytahují rybářský háček z obřího zobáku jednoho z pelikánů, uvědomila jsem si, že tahle stvoření nejsou jenom otylí mořští krkouni, za něž jsem je odjakživa považovala.

Názor jsem změnila týden nato, když mi pelikán sežral makrelu, kterou jsem tahala z vody, a zlomil mi přitom prut.

Nic vás nenaučí zákonům přírody, jako když se z nebe snese pták a zblajzne vám oběd. Nechovám k těm mohutným opeřencům žádnou zášť, pořád ale u mě mají menší vroubek.

Zažila jsem, jak mi sviňuchy ukradly z háčku návnadu, jenže ty se aspoň vynoří z vody a dovádivě se vám vysmějí, díky čemuž je ta zlodějna tak nějak snesitelnější. To pelikáni jsou jednoduše nevděčné chřtány na křídlech. Své dcerce Jackie samozřejmě nic takového nevykládám.

V dohledu žádní pelikáni nejsou a já už si v neoprenu kontroluju láhve, když opodál zastaví SUV s poručíkem Cardiffem a strážmistrem Swansonem z miamské policie. Oba na sobě mají khaki kalhoty a služební polokošile.

Je příjemné ocitnout se na místě činu, kde nejsem středem pozornosti. Coby policejní potápěčce, jejíchž služeb využívají nejrůznější okrsky, mi každý den přináší něco nového a jiného. Není snadné udržovat si přehled o všech tvářích a samotné případy mi často splývají – právě proto by ze mě asi byla mizerná kriminalistka. Mou specialitou je umění nacházet věci ve vodě.

Tuhle dvojici detektivů znám celkem dobře. Cardiff nosí takzvaný SPK – standardní policejní knír –, kdežto Swanson je hladce oholený. Důkazy, hlavně zbraně, jsem pro ně vytahovala z vody už nejednou. Řekla bych, že Swanson má pro mě slabost, je ale až moc slušný, než aby někdy něco řekl. Naopak Cardiff po mně vrhá pohledy, které jsou vyloženě nechutné.

„McPhersonová,“ pozdraví mě Cardiff.

Dneska se na mě dívá nějak jinak. Ne s obvyklou chlípností. Spíš váhavě, skoro podezíravě. Když sáhnu do tašky se svými věcmi, nahmatám nezvyklý předmět, a tak ho vytáhnu. Je to přenosná vysílačka. Zřejmě jsem ji zapomněla vrátit po akci pro jiné oddělení. Strčím ji zpátky a v duchu si připomenu, že musím zítra zvednout telefon a zjistit, komu jsem ji čmajzla.

„Zdravíčko, pánové,“ prohodím. „Hlášení jsem četla. Mohli byste mi ho ale ještě shrnout?“

Swanson vytáhne z pouzdra mapu a rozloží ji na kapotu jejich auta. „Zrovna jsem tady kolem desáté večer uzavíral jeden výjezd, když kolem mě se zhasnutými světly prosvištěl fungl nový model mercedesu. Rozhodl jsem se jet za ním, jenže na dalším semaforu si mě řidič všiml a projel křižovatku na plný plyn. Honil jsem ho po mostě, ale ztratil se mi v provozu. Za deset minut to auto našla hlídka na parkovišti u lékárny.“

„Zachytily něco kamery?“ zeptám se.

„Jen na parkovišti. Ale nic moc. Hispánec mezi dvaceti a padesáti lety,“ odpoví.

„To je půlka Miami,“ podotkne Cardiff. „Pět minut předtím, než Swanson zmerčil to auto, ho prý svědek zahlídl při přestřelce na parkovišti před barem Carolina.“

„A jsou i další svědci?“

„Jenom servírka z baru. Podezřelý i oběť utekli. Našla se krev, ale víc nic.“

„A z čeho usuzujete, že zbraň zahodil tady?“ Zadívám se na most. Měří dobrých šedesát metrů. Máme poměrně přesné odhady toho, jak daleko lze zbraní dohodit, i tak ale budu muset pročesat dost širokou oblast.

„Protože v autě se nenašla,“ odpoví Cardiff a špičkou boty kopne do mého podvodního magnetometru. „Tak nás napadlo, že vás pošleme dolů s tímhle krámem a že ji třeba najdete.“

„A nezkoušel to už váš potápěč?“

„Byl tam asi hodinu,“ přitaká Swanson.

„Na úplně stejném místě?“

„To se vám tam nechce, nebo co?“ zavrčí netrpělivě Cardiff.

„Jenom bych nerada prohledávala úsek větší než celý okres.“ Swansona snesu, ale tenhle chlap mě štve.

Vtom se mi oba zadívají přes rameno, jelikož na trávě u vjezdu na most zastaví starý modrý pick-up.

A sakra. Skoro jsem zapomněla na George Solara. Nevím, jestli je mi to vidět ve tváři, ale cítím, jak mi stoupá krevní tlak.

Dál si chystám výstroj – plicní automatiku kontroluju už popáté, což je naprosto zbytečné – a ze všech sil se snažím předstírat, že mě přítomnost George Solara ani v nejmenším nevzrušuje. Jelikož se na mě ráno vyptávali agenti z protidrogového a teď se tu navíc objevil Solar, chtě nechtě mě začíná přepadat lehký stihomam.

„Nepotřebujete pomoct?“ nadhodí Swanson.

Zvednu oči, pousměju se na něj a vypustím z automatiky trochu vzduchu. „Ne. V pohodě. Jenom si to kontroluju.“

Postřehnu, že se k nám blíží Solarův stín. Z toho, jak tam stojí a naprosto bez hnutí mě pozoruje, mi naskočí husí kůže.

Pozoruje… Nejzřetelněji se mi vybavují jeho oči. Když jsme seděli za strejdou v soudní síni – tehdy mi muselo být tak třináct –, George Solar se po nás tu a tam z lavice svědků podíval. Rentgenoval každého z nás tmavozelenýma očima a přemýšlel, kolik toho víme.

Nic. Taková byla holá pravda. Vybavovalo se mi pár hádek mezi tátou a strejdou Karlem, ale žádný kontext. Jak mi táta po čase přiznal, prý věděl, že se Karl stýká s lidmi z Everglades City, kteří byli zapletení do kšeftů s drogami, a radost z toho rozhodně neměl. Sám Karl staršímu bráchovi řekl, ať se stará o sebe.

Strejda Karl nebyl v rodině první psanec. Praděda McPherson kdysi pašoval alkohol a bylo víceméně veřejným tajemstvím, že jeho syn obchoduje s archeologickými artefakty nejasného původu. Ačkoli šlo o vážné přečiny, oproti uvěznění strejdy Karla za pašování kokainu ve falešném dnu člunu působily spíš jako svérázný kolorit.

Rodina se kolem něj semkla, do značné míry i proto, že nás noviny očerňovaly titulky typu Světově proslulá rodina lovců pokladů se zapletla do pašování kokainu.

Co na tom, že obvinili jenom strejdu nebo že když zhruba v téže době přistihli na univerzitě guvernérova syna při prodeji extáze, všechno se rychle zametlo pod koberec. Nikde nevyšel titulek o tom, že je guvernérovo sídlo potenciálním střediskem obchodu s drogami, přestože s nimi jeho syn téměř určitě kšeftoval i v době, kdy tam bydlel.

Když jsem si tátovi na tuhle nespravedlnost postěžovala, vysvětlil mi, že bohatí a mocní mají lepší právníky a dokážou se podobným obviněním bránit. Nepřišlo mi to fér, zvlášť když jsem i ve škole slýchala fámy, že je do Karlovy trestné činnosti namočená celá naše rodina.

Popravdě řečeno nebylo až tak zle, jak být mohlo. Tehdy jsem ještě chodila do soukromé školy, kde byly desítky dětí, o jejichž rodičích se psalo v novinách kvůli nejrůznějším přečinům – počínaje pyramidovými hrami a konče svrháváním cizích vlád.

No nic, nemůžu donekonečna předstírat, že si kontroluju výstroj, a tak se napřímím a vezmu přítomnost George Solara na vědomí.

Zestárl. Je šedivější, vrásčitější, ošlehanější. Za brýlemi s tmavými skly se stále skrývají ty zelené oči a mlčky mě soudí.

„McPhersonová,“ kývne na mě.

Zní mi to jako něco mezi pozdravem a obžalobou – jako by si mě znova zaškatulkoval. McPhersonová: chudá běloška, co pašuje drogy.

„Pane Solare,“ odpovím. Nejspíš až moc chladně.

„Aha, no jo, já úplně zapomněl, že se znáte,“ prohlásí Cardiff se sotva skrývanou škodolibostí.

Jestli Cardiff čekal na mou reakci, má smůlu. Naopak to dám sežrat já jemu.

„To jste hodný, že jste se vrátil z penze, abyste Cardiffovi pomohl s jeho prací.“

„George je tady jenom jako poradce,“ opáčí Cardiff na svou obranu.

Slovo si vezme Swanson. „Napadlo mě, že bychom měli s pátráním začít na druhém konci mostu. Posledně potápěč trochu spěchal. V tom místě nesvítí několik luceren, takže podezřelý dost možná hodil zbraň do vody právě tam.“

Všimnu si, že Solar trochu nakloní hlavu na stranu, jako by se chystal něco říct, ale neudělá to. I tohle mi z George Solara utkvělo v paměti – jak dovede využít ticho.

Když ho obhájce strejdy Karla předvolal na lavici svědků, dával si s každou odpovědí na čas, chvílemi se dlouze odmlčel a jenom se na právníka díval jako opičák v kleci.

Strejdova advokáta to rozčilovalo a několikrát požádal soudce, ať Solara pobídne k rychlejší reakci. Soudce odmítl.

V jednu chvíli to Karlův obhájce Solarovi dokonce vyčetl přímo před porotou a naléhal, ať už odpoví na otázku, jinak všichni usnou. Solar se na něj jenom díval a nikam nespěchal. Na lavici porotců jsem zahlédla úsměvy a přepadl mě pocit zmaru – došlo mi, že tímhle krokem strejdův advokát celý případ nejspíš prohrál, jelikož je donutil zvolit si jednu ze stran. A mezi strejdou Karlem s jeho opáleným zevnějškem surfaře, za nímž se dal tušit prachatý překupník drog, a obyčejným poctivcem Solarem, který jako by vypadl z filmu s Tommym Leem Jonesem, neměli porotci těžké rozhodování. Solar to měl zmáknuté.

Podám Swansonovi lano připoutané k malému nafukovacímu člunu s potápěčskou vlajkou a šňůrou, která se potáhne až na dno kanálu. Vlajka má varovat lidi ve člunech, že jsem pod nimi, a díky šňůře se pod hladinou orientuju. Tyhle vodní cesty jsou dost kalné a člověk se úplně klidně ocitne padesát metrů od místa, kde by měl hledat.

„Začneme na druhém konci, jak jste říkal. Nejdřív to ale vezmu po hladině a omrknu, jestli se někde něco neleskne. Souhlas?“

Swanson přikývne a jde s lanem k zábradlí mostu. Já se přehoupnu přes pobřežní hráz a skočím do vody vedle člunu. Cardiff se Solarem mě pozorují z chodníku na mostě.

Nasadím si masku, pročistím automatiku a potopím se pod hladinu, kam za mnou nemůžou.

Pod vodou je všechno daleko jednodušší.

KAPITOLA ŠESTÁ

Odlesky

Za celých šedesát metrů od jednoho konce kanálu ke druhému se na mě nic nezaleskne ani nezablyští. V nejhlubším místě je voda hluboká asi pět metrů. Je průzračnější než obyčejně a navíc svítí sluníčko, takže vidím zhruba na čtyři metry.

Kromě toho, že zbraň – pokud tam vůbec nějaká leží – zřejmě není pochromovaná, je tu i ta potíž, že sedlina u dna vytváří hustý zákal, jímž skoro nepronikne světlo. Ani jsem nečekala, že bych pistoli spatřila přímo z hladiny, vždycky je ale namístě si zkoumanou oblast předem obhlédnout.

Vyhodit zbraň ze sedadla řidiče znamená mrštit ji otevřeným okénkem u spolujezdce a pokud možno netrefit zábradlí. Jestli měl dotyčný dostatečně silnou ruku, může pistole ležet přímo pod mostem, anebo klidně o pět metrů dál – možná i o víc.

Do mapky jsem si zakreslila náčrtek s pravděpodobnými místy podél celého mostu. Dělala jsem to už tolikrát, že bych systém pátrání dokázala vytvořit i se zavřenýma očima. Potíže nastávají, pokud silný proud u dna čeří usazený kal.

Zbraně obvykle zůstanou ležet tam, kam dopadly. Pytlíky s kokainem, mrtvoly i mobily uplavou. Nebožtíci se sice zpravidla nadmou plynem a vznesou se k hladině, takže se snadněji vytahují, ale není tomu tak vždy. Při střelném či bodném poranění může tělo zůstat pod vodou.

Jako jednu z prvních věcí vás na kurzu forenzního potápění učí, že z každého pravidla sice existuje výjimka, ale v devadesáti procentech případů je třeba se řídit tabulkami a obecnými poučkami.

Doplavu na konec kanálu a dotknu se pobřežní hráze. Nade mnou se s lanem v ruce tyčí Swansonův stín.

„Nic?“

„Nic. Ponořím se hloub a zkusím magnetometr.“

Sáhnu po šňůře u pasu a zjistím, že tam přístroj není. Sakra. Zadívám se na břeh, odkud jsem skočila do vody. Ani tam neleží.

Zřejmě mi upadl při plavání.

Ach jo.

Blahopřejeme, expertní policejní potápěčko Sloan McPhersonová, právě jste při pátrání po důkazu ztratila zařízení za pět tisíc dolarů.

„Všechno v pořádku?“ ptá se Swanson.

Zvednu palec. „Začnu tady,“ zalžu. Ve skutečnosti se ponořím ke dnu, rychle se vrátím na druhou stranu kanálu a pokusím se najít svůj jásavě žlutý detektor kovů, než někomu dojde, že jsem ho vytrousila.

Super tah, jak s oblibou říkávali mí bráchové pokaždé, když se někdo odvážně pokoušel zachránit si kůži.

Odrazím se od zdi a plavu skoro až u dna kanálu pro případ, že by to tudy řízl nějaký motorový člun a přesekl mě vejpůl.

K pelikánům mám sice vztah dost chladný, nejednou už jsem ale plavala v blízkosti kapustňáků a na vlastní oči viděla, jak mají od lodních šroubů zjizvené hřbety. Nic mi tak nerve srdce jako pohled na některého z těchhle něžných obrů s velkýma očima pochroumaného bezohledným člunařem – snad jedině kdyby se mi zranila Jackie.

Šinu se těsně u dna a vířím mračna kalu jako letadlo snášející se na prašné pole. Vlevo postřehnu mrsknutí ocasu. Zřejmě patří kanicovi číhajícímu ve stínu mostu. Na některých odlehlých místech, kde jsem se potápěla, jsem viděla pořádně urostlé kousky. Informaci o tom, kde lze narazit na opravdové macky, na potenciálně rekordní úlovky, si ale nechávám pro sebe. Nerada bych dala avízo nějakému lovci trofejí.

Jen pár metrů od místa, kde jsem skočila do vody, zahlédnu z usazenin na dně trčet žlutou rukojeť magnetometru. Pogumovaná ovládací tlačítka pokrývá vrstva kalné špíny, a tak se vynořím, abych přístroj očistila.

Jen co vykouknu z vody, propluje kolem malý motorový člun s opálenou postarší paničkou a psíkem.

Dáma si mě nevšimne, mává ale někomu za mou hlavou. A tehdy zahlédnu na zčeřené hladině Cardiffův a Solarův stín. Stojí na mostě přímo nade mnou.

„… nic jako náhoda neexistuje,“ prohlásí Cardiff. „Tak se to říká, ne?“

Užuž se chci znova ponořit a hledět si svého, když zaslechnu něco o sobě.

„To jí máme věřit, že se tam prostě shodou okolností potápěla? Kecy,“ vysvětluje Cardiff Solarovi a jeho stín se čím dál energičtěji mihotá. „Znáte její rodinu. Čím se živí. Podle mě tam s tou Millerovou vyrazily, protože měly důvěrné informace. A pak si je našel někdo z Bonaventureových lidí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka pod hladinou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.