Připraven sloužit

Rozhovor s Karlem Schwarzenbergem

Renata Kalenská

Edice N

Noblesse oblige podle Karla Schwarzenberga

Kdybych měla v nějaké anketě odpovědět na otázku, jak vnímám Karla Schwarzenberga, napsala bych tři věty: Pan Schwarzenberg je starosvětský muž v nejlepším smyslu tohoto slova. Výchovou i založením prvorepublikový demokrat, příkladný vlastenec, výjimečný Středoevropan a velmi úspěšný politik. Je příkladem toho, že je možné celý život prožít podle zásady noblesse oblige čili urozenost zavazuje, neboť své postavení vždy chápal jako nejniternější důvod k vlastní zodpovědnosti… Ale protože toto naštěstí není anketa, mohu své tři věty o Karlu Schwarzenbergovi trochu rozvést.

Malý Karel měl štěstí, že se nenarodil do rodiny, ve které historie představuje věci minulé a zapomenuté, ale do takové, ve které byly dějiny osobně prožívanou kontinuitou. Jeho otec, skvělý heraldik a historik, se vždy hrdě hlásil ke svému češství. A udělal to i v září 1939, kdy sepsal Prohlášení historické šlechty, v němž stála věta, že příslušníci tohoto stavu se budou vždy a za každých okolností hlásit k českému národu. Tak jako otec i jeho syn se k němu vždy hlásil – ať už byly okolnosti jakékoliv.

V době nesvobody byl předsedou významné mezinárodní organizace na podporu lidských práv. Z titulu své funkce pomáhal československému disentu a Václavu Havlovi. Po listopadu 1989 se okamžitě vrátil do vlasti a díky tomu mohl tři desetiletí osobně ztělesňovat kontinuitu s demokracií a hodnotami první republiky – republiky prezidenta Tomáše G. Masaryka či ministerského předsedy Milana Hodži. Starosvětsky nám po celou dobu připomíná, abychom se nenechali zaslepit běžným politickým provozem, ale vnímali za ním to, co je opravdu důležité: jakou zemi jsme do své správy dostali a jakou ji chceme předat našim následovníkům.

Karel Schwarzenberg je vlastenec a Středoevropan zároveň, což pro něj jsou nejen kompatibilní životní postoje, ale identity, které se navzájem podmiňují. Jako každý vlastenec milující svou zemi k ní byl kritický vždy, když si to zasloužila. Odmítal populární, ale falešný obraz národa jako věčné oběti a připomínal nám, aby nikdo nevyčítal jiným to, čeho se dopustil i on sám. Díky svému středoevropanství měl vždy vstřícný a přející vztah ke všem státům v okolí Česka a všichni sousedé jeho rodné země se díky jeho jazykové výbavě i osobnímu šarmu domnívají, že právě k nim má přece jen nejblíže. Myslíme si to i my na Slovensku.

Karel Schwarzenberg dlouhá desetiletí čekal na chvíli, kdy se do své vlasti bude moci vrátit. Když nakonec mohl, na nic nečekal a rovnou začal konat – nejen jako veřejně činná osoba, ale i jako politik. Protože věděl, že kdo chce opravdu něco změnit, musí do politiky vstoupit. I s vědomím, že reálná politika se nemůže zakládat jen na ideálních řešeních a je skoro vždy volbou mezi dvěma ne příliš dobrými možnostmi. Ve všem, čím byl – kancléřem prezidenta Havla, senátorem, poslancem, ministrem zahraničních věcí, místopředsedou vlády, předsedou strany, kandidátem na prezidenta –, skutky naplňoval to, co je jeho krédem: „Bude to znít pateticky, ale já chtěl vždycky sloužit této zemi.“

Na rozdíl od mnohých, kteří to jen prohlašují, Karel Schwarzenberg své vlasti, demokracii a evropanství udělal velkou službu. A i když z politického života nedávno odešel, zůstává příkladem toho, jak na sebe vzít zodpovědnost vyplývající ať už z původu, postavení, nebo funkce. Proto nám vždy bude mít co dát. O čemž se nakonec přesvědčí každý, kdo si přečte tuto knihu.

Zuzana Čaputová
prezidentka Slovenské republiky
Bratislava 20. října 2021

Rozhovor s Karlem Schwarzenbergem

S Karlem Schwarzenbergem jsem se poprvé setkala v dejvickém restauračním zařízení, už si nevybavuji, jakého bylo typu. Čekal tam na výsledky voleb, kandidoval tehdy do Senátu. Bylo těžké se k němu probojovat, protože mi v cestě stála slavná socioložka Jiřina Šiklová. Tu jsem ten den potkala ve svém životě také poprvé. Fascinovaně jsem ji pozorovala, jak se mě snaží přesvědčit, že jsem dcera nějakých emigrantů, profesorky a profesora Kalenských, s nimiž před pár dny mluvila. Žijí v Americe a zrovna jsou tu na návštěvě. Nadšeně jí prý o mně vyprávěli… Snažila jsem se Jiřinu zastavit a vysvětlit jí, že moje máma byla účetní a táta dělník. Žijí na vesnici a v Americe nikdy nebyli. Jiřina se mnou nesouhlasila, protože její dobří známí by si prý takto nevymýšleli. Hlavou mi tehdy prolétlo, že lidi, kteří se vydávají za mé rodiče, bych chtěla poznat.

Ten den pro mě byl nesmírně důležitý. Potkala jsem dva lidi, kteří se mi ihned zapsali do srdce. Jiřina tam vlítla jak uragán a už tam zůstala. Na tom nic nezměnila ani její nedávná smrt. Karla Schwarzenberga jsem tam úplně nepustila a držela jsem si distanc, protože byl politik. Jak se ale začala jeho politická kariéra chýlit ke konci, řekla jsem si, že ho chci poznat osobněji. Na jaře 2021 jsem začala jezdit na jeho zámek Dřevíč a pracovali jsme na knize o jeho životě.

Měsíc předtím, než Jiřina zemřela, jsem seděla u ní doma. Právě kvůli Karlu Schwarzenbergovi. Vyprávěla mi o něm s velkým obdivem, i když to dělala tím svým shazujícím způsobem. Když jsem knihu s Karlem dopsala, na tuhle chvíli v Jiřinině obýváku jsem si vzpomněla. A svou přítelkyni jsem pochopila. Karel Schwarzenberg je člověk hodný obdivu, a protože už není v politice, konečně to mohu napsat veřejně.

Setkání první

březen 2021

Jaké to je, narodit se do šlechtické rodiny?

Docela normální. Moje matka už byla moderní žena, dokonce bych řekl, že mimořádně moderní žena, takže na rozdíl od otce, který se narodil v Čimelicích ještě klasicky na zámku, já se narodil v porodnici v Bubenči. Tu bohužel před dvaceti lety zbourali.

Zdá se, že jsem na svět pospíchal. Matka byla zrovna na rorátech [1] v Emauzích, když jsem se začal nečekaně ozývat. Tehdy to ještě byly odlišné časy. Její porodník byl slavný profesor Knaus, Rakušan z Korutan. Jeho bratr byl také lékař. Hned na začátku přednášky ve Velké aule Univerzity Karlovy k němu přišel pedel [2] a dal mu do ruky lístek. On si to přečetl a prohlásil: „Dámy a pánové, přednáška je ukončena, kněžna Schwarzenbergová dostává dítě.“

Tehdy to byly ještě opravdu jiné časy, takže na Orlíku všichni věděli, že jsem se narodil, neboť v údolí Vltavy zaznělo jedenadvacet dělových salv.

A moje první vzpomínky jsou také z Orlíku. Odtud nás pak ale Heydrich vyhodil, protože jsme byli mezi těmi rodinami, které se za protektorátu dostaly pod nucenou správu…

Dost jsme přeskočili. Do vašich pěti let jste i se služebnictvem putovali podle ročních období.

To je pravda. Zámek Osov z našeho majetku po pozemkové reformě v roce 1919 zmizel a pohybovali jsme se mezi Orlíkem, Čimelicemi, Prahou a znovu Orlíkem a zase Prahou. Konkrétně jsme fungovali tak, že do Vánoc jsme bývali na Orlíku, pak se jelo do Prahy, protože v lednu se už Orlík nedal vytopit.

V Praze jsme zůstávali do jara, kdy jsme se zas vraceli na Orlík. Léto jsme trávili v Čimelicích a na podzim jsme se vraceli zase na Orlík. Mimochodem o Vánocích se na Orlíku konala vždycky veliká oslava, protože bylo správné pozvat všechny děti zaměstnanců. Bývala to ohromná sláva – ale to už byla taková zima, že jsme znovu vypadli do Prahy. Takhle probíhalo to naše stěhovací kolečko. Přerušil ho až Heydrich, když na nás uvalil zmíněnou nucenou správu. Otec byl z Orlíku vykázán a přestěhovali jsme se do zámku Čimelice.

K tomu se váže jedna moje vzpomínka. Pamatuji si, jak jsme jeli kočárem, protože auta už byla dávno zkonfiskovaná, a tím pádem se zas jezdilo koňmo. Byl jsem nadšený, protože jsem seděl vpředu vedle kočího. Do mých patnácti let pro mě totiž koně byli to nejvyšší z mého okolí. Za sebou jsem slyšel rodiče, jak spolu mluví francouzsky, abychom tomu ani kočí, ani já nerozuměli. Bavili se o tom, co bude teď, když nás z Orlíku vykázali.

Jak víte, o čem se bavili? Nebo jste jim přece jen něco rozuměl?

Nerozuměl jsem vůbec nic, ale bylo mi jasné, proč zvolili francouzštinu. Tuhle cestu si pamatuju moc dobře… Čimelice ale byly bezvadné.

Kolik vám tehdy bylo?

Čtyři roky. V Čimelicích jsme žili do konce války. Tam jsem zažil i nálet, poněvadž na nádraží v Čimelicích zastavil transport Wehrmachtu, na nějž zaútočila spojenecká letadla.

Tohle si tedy pamatujete?

Nálet si člověk pamatuje. To se vryje do paměti. A matka byla nervózní, neboť němečtí vojáci se vydali směrem k zámku, předpokládajíce, že tam najdou velké a bezpečné sklepy, kam se mohou schovat. Mezi hloubkaři [3] jsem poprvé viděl černocha – tak nízko ta letadla létávala.

Němečtí vojáci z těch sklepů pořád vykukovali, matka se obávala, že letci zaútočí na zámek. Ale nic se nestalo. Po válce jsme zjistili proč. Syn kostelníka z Čimelic sloužil v Anglii u letectva a svým kolegům řekl: „Prosím vás, jediný, kdo zajisté není nacista, je knížepán, tak prosím nestřílejte na zámek.“ A to nás zachránilo.

To jste měli štěstí…

To jsme měli kromobyčejné štígro! Krátce nato jsem čuměl s vytřeštěnýma očima, neboť otec [4] se objevil v uniformě československé armády. Víte, můj otec byl korektní, takže když se jde do války, musí se obléct uniforma. Dokonce i vyznamenání si připnul. A zahájil povstání! Všechno šlo hladce, otec v krátké době ovládl celý soudní okres mirovický. [5]

Mimochodem jednu věc nám nikdy nevyprávěl: když jsem se v roce 1989 do Čimelic vrátil, tak mi starý Gajger – který byl tehdy už tak starý, že jen ležel v posteli – vyprávěl, že otec už dlouho předtím založil skupinu, která se měla právě na povstání připravovat. Táta nám to nikdy neřekl.

Kdo tvořil zbytek otcovy armády? Sedláci?

To všechno byli Čimeličáci a lidé z okolí. Byli tam sedláci, řezník, ředitel cihelny Gajger a tak dále.

Jak velké bylo jeho čimelické vojsko?

Nevím, kolik jich bylo, přece jen jsem byl malé dítě. Otec měl štěstí, neboť u Mirotic měl jako velitelský vůz starý náklaďák. No, nic jiného nebylo! Němci na něj vystřelili z panzerfaustu. [6] Otec odletěl šestnáct metrů, ale byl mladý a nic se mu nestalo. Jeho řidič bohužel přišel o oko.

Pak se ale přiblížila německá armáda. Velitelem byl generál Pückler [7] a vedl SS oddíly, které byly původně rozmístěny na Benešovsku a pak bojovaly v Praze.

Z ní potom táhly po strakonické výpadovce, neboť Pückler se chtěl dostat do amerického zajetí. Stříleli napravo nalevo, kdykoliv zahlédli československé, ale třeba i bílé vlajky. Šel z nich strach, byli opravdu nebezpeční. Na boj proti oddílům SS tihle povstalci neměli. Ale Američané už byli v Písku a otec je chtěl požádat, aby přijeli do Čimelic a ochránili nás proti esesákům. Jako jediný dopravní prostředek, který byl k dispozici, se ukázal motocykl jednoho sedláka. Schovával ho během války ve stodole a na něm se otec vydal do Písku.

To bylo sice hezké, jenže on se tam ožral, protože Písek už byl osvobozen a všichni slavili. Američané jeho žádost odmítli, že mezi Pískem a Čimelicemi probíhá demarkační čára se Sověty a tu oni nesmí překročit. Tak se vracel zpátky, na motocyklu samozřejmě. A u Nové Hospody havaroval. Utrpěl těžký otřes mozku, zlomil si nohu a palec, tudíž byl vyřazen z boje.

Ale tehdy to byly ještě staré dobré feudální časy, protože velení automaticky převzal jeho nevlastní bratr Norbert Kinský, který se z nuceného nasazení v Rakousku vracel pěšky právě do Čimelic. A protože to byl už moderněji uvažující člověk, v Písku u Američanů neargumentoval jenom nebezpečím, ale i tím, že matka je anglofil a ve sklepě má lahve předválečné skotské whisky. Ráno jsme se probudili a Američané obsadili Čimelice, respektive zatarasili strakonickou mezi Krsicemi a Čimelicemi. Dobré to bylo.

Otec byl poté ještě v květnu 1945 zvolen předsedou národního výboru, starostové už v tu dobu nebyli. Když pak přijel na návštěvu Oswald Kostrba – později nějakou dobu řídil československou redakci Svobodné Evropy –, vyprávěl, jak se divil, že při zasedání revolučního národního výboru předsedu oslovovali „Jasnosti“.

Co na to všechno říkala vaše matka?

Co by na to říkala? Ta byla ráda, že jsme přežili.

Co říkala na bojechtivost vašeho otce?

To byla s odpuštěním přece samozřejmost. Ona od něj nic jiného neočekávala.

Trochu to zní jak povídka od Jaroslava Haška…

Trochu ano, ale otec musel jít do boje. Moje matka byla Rakušanka, ale vůči Československé republice velmi loajální. Vyprávěla mi: „Nikdy nezapomenu, jak tu během mobilizace všichni chtěli bojovat proti Němcům. Od posledního cestáře až po tvého otce. Úplně všichni ve vesnici! A kapitulace pak všechny zlomila.“ To byl hrozný, silně formativní zážitek, který bohužel později určil i naši politickou kulturu. Naučili jsme se už jen kapitulovat.

Jak jste tohle všechno prožíval vy, kterému bylo na konci války sedm let?

I my jsme chtěli bojovat. Byli jsme z té představy nadšeni. Můj bratr byl tedy na rozdíl ode mě realista, tudíž přišel k jednomu Američanovi a řekl mu: „Berany, berany, duc, čokoláda.“ A dostal ji.

Co jste řekl vy?

Nic. Právě že můj bratr byl bystřejší. Pak jsme se ještě se sestřičkou nechali Američany vozit džípem po vesnici. Sestra se v tu dobu začala učit anglicky. A já jsem – jak jsem byl přece jen částečně také zvídavý kluk – zaznamenal, že jeden z nich měl na ruce několikery hodinky. Takže je sbírali nejen Rusové.

Pak už jsem se některé věci dozvěděl jen z vyprávění. Velitel, který ty Němce vedl, se ubytoval v baráčku v Krslicích a v nedalekém rakovickém mlýně, kde byl během revoluce hlavní stan mého otce, pak došlo k jednání [8] s Pücklerem.

Klíčovou postavou byl Norbert Kinský, protože uměl jak anglicky, tak rusky, německy a česky. Takže překládal. Pückler kapituloval, šel do toho baráku, kde se ubytoval, zastřelil svoji přítelkyni i sebe a zůstal po něm jenom vlčák, kterého se potom ujal jeden hodný čimelický občan. A protože to byly staré časy, pohřbili toto nešťastníka coby sebevraha za zdí hřbitova. V roce 1990 vyzvedly ostatky jeho děti a převezly je do Hamburku.

Jednu historku z doby povstání mi ještě před svou smrtí vyprávěla mlynářka rakovického mlýna paní Díková. Mimochodem u jejího mlýna jsme si jako děti hráli. Byl tam potok, oni měli taky děti, chodili jsme se tam s nimi koupat. Za války jsme od mlynářky občas dostali i velikou vzácnost – bochník chleba.

Takže paní Díková mi ještě před svou smrtí někdy v osmdesátých letech vyprávěla, jak měl otec ve světnici v prvním patře poradu se všemi svými muži, s nimiž dělal to povstání, a najednou slyšel ze dvora nějaký hluk. Ptal se, co se děje, a dostalo se mu odpovědi: „Naši kluci obírají německé zajatce o hodinky a prsteny.“

Otec prý vstal, seběhl dolů, vytáhl pistoli a zařval, že si nezachoval čest československého důstojníka po celých šest let války proto, aby ji teď ztratil. A ať všichni okamžitě vrátí zajatcům všechno, co jim sebrali. A jestli to neudělají, tak že je zastřelí. Kluci nikdy neviděli knížepána rozzuřeného, takže všechno vrátili.

Pamatovala si to úplně přesně, dokonce mi popsala kabát, co měl tenkrát otec na sobě.

A vy jste se k nim nepřidal?

Vždyť jsem byl sedmiletý kluk! Takže bohužel ne…

Nebylo to zároveň i proto, že jste byl vychován tak, abyste něco takového prostě neudělal?

Ano, bylo by nepředstavitelné, že bych se k nim přidal. Zajatce přece nemůžete okrást. Ale naštěstí jsem se do takové situace, kdy bych o tom musel přemýšlet, nikdy ani nedostal.

Přátelé z mládí

Řekněte mi, když byla válka a vy jste se s dětmi stýkal, bylo nějak patrné, že jste ze šlechtické rodiny? Nebo jste si připadal jako jeden z nich?

Já jsem si samozřejmě připadal jako jeden z nich. Ale rozdíly mezi námi pochopitelně byly. Žili jsme na zámku, učili jsme se doma, takže do školy jsme nechodili… To nám ale nebránilo v tom, abychom se s ostatními dětmi kamarádili.

Ptám se proto, že děti velice citlivě vnímají odlišnosti. Měl jste jako dítě někdy touhu být obyčejný? Nebýt to dítě ze šlechtické rodiny? Karlu Hvížďalovi jste v knize Knížecí život vyprávěl, že vám to bylo někdy trapné a často jste byl sám.

Samozřejmě. Tenhle pocit byl u nás strašně silný. Jak u starší sestry, tak u mě. Všechny děti chtějí být stejné jako ostatní kamarádi, neodlišovat se. Někdy mi to bylo trapné.

Co vám vadilo?

To oddělení. A že jsme měli vychovatelky, které na nás dávaly pozor. Slečna Procházková byla skvělá, přesto nám to vadilo, protože kluci ve vesnici byli svobodnější.

Když jste šli s kluky ven, slečna Procházková vás doprovázela?

Obyčejně ne, takže v takových chvílích jsme tu svobodu měli i my.

Jaká vlastně byla vaše vychovatelka?

Byla nadšená, že nemusela do Německa. V roce 1945 od nás odešla. Válka skončila, tak šla studovat. Pak jsem o ní slyšel až někdy koncem šedesátých a začátkem sedmdesátých let. Měl jsem v Rakousku jednoho přítele a kromobyčejně nadaného diplomata. Působil pak i jako velvyslanec ve Washingtonu a v Bonnu.

A právě začátkem sedmdesátých let byl v Austrálii. Jednoho dne se vydal na severozápad do nějakých lázní. Seděl zrovna se svou ženou v jakési restauraci a bavili se. Od vedlejšího stolu přistoupila paní a pravila: „Promiňte, několikrát jsem od vás slyšela jméno Schwarzenberg. Nevíte, jak se daří knížeti Karlovi?“ Překvapeně jí odpověděl: „Teď jsem ho viděl u svého syna, pracuje a píše své knihy.“ A ona na to: „Aha, a co dělá malý Kary?“ Tak mi jako malému říkali. „Ten se stará o statek. Zrovna jsme byli u něj na návštěvě.“ A ta žena mu řekla: „Tak mu vyřiďte, že ho pozdravuje slečna Procházková.“ Nikdy víckrát jsem už o ní neslyšel. Očividně ale skončila v Austrálii.

Vzpomenete si na nějakého svého nejlepšího kamaráda z dětství?

Měl jsem několik kamarádů. Bohužel jediný, kdo žije, je Václav Vlček v Čimelicích. Antonín Švadlenka se potom usadil kousek za Karlovými Vary, kde jsem ho po návratu do vlasti ještě navštívil. Zemřel před několika lety. Maňásek zmizel, nechtěl se se mnou setkat. A myslím, že jeden velký kamarád spáchal za totality sebevraždu. Toho jsem pak už nikdy neviděl. Ještě jedna přítelkyně z dětství mi zůstala, ale tu vidím tak málo, málo se za ní dostanu… Jmenuje se Táňa Bílá.

Máte si s ní i dnes co říct?

Samozřejmě že ano. Spíše jsou to ale vzpomínky než cokoli jiného. Ale jak říkám, všichni ostatní už zemřeli. Například Děpold Czernin, velký kamarád z dětství, otec dnešního senátora Czernina, také už před několika lety odešel.

Jaký život měla Táňa Bílá?

Ona byla dcera inženýra Alexandra Šacha, ruského Čecha, který se po první světové válce vrátil do Čech. Byl zaměstnanec lesní správy mého otce. Měli dvě děti. Sašu jsem pak už nikdy neviděl, ale s Táňou jsem se hodně přátelil.

Byla učitelkou. Když jsem směl v roce 1968 poprvé domů, zastavil jsem se v Čimelicích a ona mě pozvala do své třídy. Učila tehdy na tamní, dnes už zrušené filmové škole. [9] Zírali tam na mě jak na E. T.

Pro vás muselo být zajímavé poslouchat své kamarády vyprávět, jak tu přežívali totalitu.

Ale jo. Oni ovšem moc nevyprávěli. Jen Karlíček Kramerů, když jsem se divil, že má úplně bílé vlasy, mi řekl: „Vždyť víš, že jsem byl ministrant.“ Za to ministrování si pak v padesátých letech dost s komunisty užil. No, moc toho radši opravdu nevyprávěli.

Zpět k vašemu dětství: od dětí na vesnici jste tedy nezažíval nějaké ústrky?

Ne. Podívejte se, za války bylo všechno jinak. To jsme všichni drželi pohromadě. Pamatuju si, že v neděli býval plný kostel. Po mši svaté jsme vždycky zpívali Svatováclavský chorál a Hospodine, pomiluj ny. Lidé skutečně drželi při sobě. To potom po válce brzo přestalo.

Jak známo, v letech 1945 až 1947 byl otec všude oslavován. Když se kdekoliv v okrese konala nějaká vlastenecká událost, nikdy se nestalo, že by nebyl pozván. No, a v roce 1948 lidé přecházeli na druhou stranu chodníku, aby ho nemuseli pozdravit. Takové věci se velice rychle mění.

Strádali jste za protektorátu?

To nemůžu říct. Samozřejmě jsme nějaké věci jako děti neznali. Prostě proto, že nebyly. Rozumíte? Nějaký pocit strádání jsem ale vůbec neměl.

Musel to ale pro vás být rozdíl. Najednou jste neměli služebné…

Měli. Oni u nás zůstali. Andulka s námi byla pořád. Ale samozřejmě jídelní lístek vypadal jinak než před válkou. Jenže ten předtím jsem si nepamatoval, tak jsem to nevnímal. Ne, opravdu ne. Opravdu nemůžu říct, že jsme strádali. Jen ten chleba někdy nebyl. Hlavně potom v Praze. Ten strašný chleba, co se dal koupit za protektorátu, jsem měl opravdu nerad. Byl špatný, kyselý.

Co jste v té době jedli?

Tak samozřejmě to nebylo ono. Ale matka jednou sehnala načerno smetanu. My jsme kvůli tomu nasbírali jahody. Velkou hromadu jahod!

V lese? Nebo jste měli na zahradě?

V lese i na zahradě. Jahody se šlehačkou… To tenkrát bylo něco. Kuchař byl ale bohužel tak nervózní, že dal do šlehačky místo cukru sůl. To si pamatuju dodnes.

Jaká pravidla jste jako děti museli dodržovat? Předpokládám, že doba na jídlo byla svatá, jedlo se společně…

My jsme v té době byli rádi za jakékoli jídlo, které jsme dostali. Co přišlo na stůl, to se ihned snědlo. Obyčejně jsme jedli sami, ale večeře bývaly skutečně s rodiči. Dalším pravidlem bylo, že jsme mívali výuku.

A vy jste toužil chodit do školy jako ostatní?

Toužil jsem být pořád s kluky z vesnice. Samozřejmě. Ale to prostě nešlo, no. Hrozně rádi jsme si s dětmi na vesnici hráli. Co jsme ale měli rádi méně, byly dlouhé procházky s rodiči.

Byla to nuda?

Někdy ano.

Kam jste chodívali?

Po okolí, kam člověk mohl. K rybníku, do lesa, po polích, nic zvláštního. Za války na nás měli rodiče mnohem víc času.

Když jste byl mladý, neděsila vás zodpovědnost, kterou s sebou váš šlechtický titul přináší? Máte ten přístup již v krvi, nebo vás v mládí znepokojovalo, že budete muset jednou převzít majetky a spravovat je?

My jsme už celý majetek ztratili. Ale ne, to víte, že tohle nám opakovali furt. Maminka nám pořád vtloukala do hlavy, že stále ještě máme privilegia díky svému jménu. A že to nese i povinnosti, z jejichž plnění se musíme zodpovídat. Moje matka měla velmi přísné katolické vychování. Člověk se podle ní musel zodpovídat za všechno, co dostal od Boha. Ať je to jméno, nadání, krása, jazyky…

Jaké nadání jste dostal vy?

Žádné. To nebyl problém. Ale jinak jméno mám bezvadné. (Smích)

Každý má na něco nadání.

Nevím. Opravdu nevím. Žák jsem byl ve škole prachmizerný. Strašně špatně jsem se učil.

Proč? Protože jste byl líný?

Taky. A blbec k tomu. (Smích)

Co vás bavilo?

Bavilo mě číst. Četl jsem, i když mi zhasli. Pod peřinou. Jako dítě jsem četl opravdu hodně. Nikdy jsem nepřečetl tolik knih jako v době mezi deseti a dvaceti lety.

Vaše bible byla Svojsík. [10]

To byla jediná kniha, kterou jsem si s sebou vzal při odchodu z Čech. Bohužel jsem ji pak někde ztratil. Dlouhá léta mě ale doprovázela! Už kvůli češtině jsem měl pravidlo – ačkoli až když jsem byl starší – každý měsíc přečíst jednu českou knížku. Ale četl jsem bohužel strašně blbé knížky, protože jiné nebyly k mání. Hloupé historické romány.

Co se týče Svojsíka, vy jste před odchodem do Rakouska nebyl skautem, protože na Orlíku neexistoval junácký oddíl.

Nebyl. Četli jsme ale takový ten mládežnický časopis Vpřed, nebo jak se jmenoval. A byly tu foglarovky. [11] To všechno nás strašně ovlivnilo. A jelikož Skaut tam skutečně nebyl, dostal jsem se do skautského oddílu až v Rakousku.

Ze Stroblu [12] jsem kvůli tomu jezdil dvacet minut na kole do Ischlu. Jenže po smrti babičky jsme ze Stroblu museli zase pryč, takže se skautským oddílem jsem skončil.

Jaký ten rakouský skauting byl?

Podle mě stejný jako v Čechách.

Jezdili jste na skautské výpravy?

Taky. Samozřejmě. Ale bohužel to bylo strašně krátké období. Když na podzim 1953 zemřela babička, [13] přestěhovali jsme se do Vídně.

Předkové

Jaká byla vaše matka? Říkal jste, že to byla moderní žena. Vzpomněla jsem si na Boženu Havlovou, velmi renesanční bytost, talentovanou módní návrhářku, která svou kariéru vyměnila za výchovu synů, Václava a Ivana.

Moje matka byla podobná spíše Olze Havlové. Jak ona, tak Olga znaly jen dvě barvy: černou a bílou. Že lidé mívají obyčejně více než padesát odstínů šedi, jako by nevnímaly. Moje matka byla velmi striktní a zastávala přísné morální zásady. Uměla velmi dobře anglicky. Studovala kunsthistorii a chtěla napsat knihu o baroku v Čechách, ale to už se jí nepodařilo.

Můj otec byl vědec a historik, matka se věnovala hospodářství, protože věděla, že to bude dělat lépe než otec. A on jí to rád přenechal. Maminka byla vcelku známá žena. Jako příklad uvedu jedno slavné jednání v roce 1961 [14] ve Vídni, kde se Kennedy setkal s Chruščovem. Kennedy přijel se svou matkou a ta se zeptala tehdejšího amerického velvyslance, s kým by se ve Vídni měla setkat, koho navštívit. Velvyslanec jí doporučil jediného člověka – moji matku. „To je žena, se kterou se tady musíte potkat.“

Chodili k nám všichni diplomaté… Matka byla skutečně pozoruhodná žena s pevnými zásadami. Byla přesvědčena, že židovští lékaři byli nejlepší, a že když odešli Židé, vymizela ve střední Evropě elegance. Matka se Židům ani za války nevyhýbala, jenže…

Zkuste být konkrétní.

Matka nás za protektorátu vodila k dětskému lékaři, profesoru Epsteinovi. Měl už jenom takový kumbálek někde ve městě. Svoji ordinaci ztratil, všechno mu sebrali, jen k němu domů do toho kumbálku se ještě dalo chodit. Velice dobře si to pamatuju.

No, a jednoho dne – ani nevím, co nám tehdy bylo – jsme za ním jeli do Prahy. Náhle jsme se ocitli v krásné světlé ordinaci s asistentkou, všemi možnými přístroji a tak dále. Byli jsme u profesora Brdlíka, otce českého dětského lékařství, který měl ordinaci naproti kavárně Savoy. Ten moji matku uctivě pozdravil a já se tehdy zvědavě ptal: „A maminko, proč nejsme jako vždycky u profesora Epsteina?“ Maminka nevěděla, co mi na to má odpovědět. Ale profesor Brdlík byl naštěstí bystrý a řekl: „No, kolega Epstein odcestoval, a až se vrátí, bude o vás zase pečovat. Já ho pouze zastupuju.“

Jenže děti pro tohle mají lepší cit. Přesně jsem věděl, že to je nějaká habaďůra. Proto si celou tu historku dodnes pamatuju. A kdykoli jdu kolem Brdlíkovy bývalé ordinace, vzpomenu si na to. Koneckonců má tam dodnes památeční desku.

Doktor Epstein už se nevrátil.

On se naštěstí vrátil. Do konce války byl v Osvětimi. Maďarsko‑švýcarský spisovatel a známý galerista Carl Laszlo mi vyprávěl, že ho tam potkal.

A později jste doktora Epsteina ještě někdy potkal?

Nepamatuji si. Ale vím, že se vrátil.

Jaké další zásady tedy měla vaše matka? Říkal jste, že se zastávala Židů.

Ano, svých židovských přátel se držela, dokud mohla. I za války. Za protektorátu mluvila na veřejnosti pouze česky, ačkoli byla Rakušanka. Ta její čeština byla legrační, my jsme se jí jako děti – hodně nespravedlivě – smáli, protože měla strašný přízvuk.

Jenže po válce…

Ano, po válce přišlo to velké zklamání, které ji dosti poznamenalo. Otec měl v prvních poválečných letech, tedy 1945 a 1946, velmi dobré postavení, takže matka dostala propustku do táborů, kde byli před odsunem shromažďováni sudetští Němci. Matka mezi nimi měla několik příbuzných. Poměry v táboře ji velmi roztrpčily, protože to tam vypadalo jako v koncentráku. Matku zklamalo, že se Češi chovali jako nacisté.

Jinak ale měla svůj smysl pro humor a jejím přirozeným jazykem byla angličtina. Se svým bratrem a se svou matkou mluvila anglicky.

Jak jste to měl vy s českým jazykem? Jiřina Šiklová mi vyprávěla, že když jste se po listopadu 1989 vrátil do Československa, vaše čeština byla velice…

… školácká. To rozhodně. Podívejte, v Čechách jsem chodil na obecnou školu a potom ještě ve Vídni dělal v češtině zkoušky na škole J. A. Komenského. Jenže pak přešly spousty let, kdy jediný člověk, se kterým jsem mluvil česky, byl můj otec. O tom dokonce píše Bruno Kreisky, [15] který už jako starý pán sepsal své paměti.

Mimochodem on pocházel z Třebíče, i když už vyrostl ve Vídni. Jednou byl u nás ve Vídni na večeři. Zazvonil telefon, zvednu ho a něco říkám. Kreisky se pak na mě podíval a říká: „Vy jste teď mluvil česky! S kým jste mluvil?“ Když jsem mu vysvětlil, že se svým otcem, udiveně se zeptal: „Vy mluvíte v rodině česky?“ Řekl jsem mu, že se svým otcem vždycky. Což pro něj byl zážitek, protože v Třebíči mluvili patricijové a bohatí Židé [16] německy, zatímco sedláci a řemeslníci v okolí česky. Proto ho udivilo, že se česky mluvilo i v některých šlechtických rodinách, třeba u Lobkowiczů… Pro něj to bylo překvapení! Celá tahle scéna mi utkvěla v paměti do každého detailu.

Podle toho se i dalo usuzovat, které šlechtické rody přijaly první republiku?

Málokdo z tehdejší šlechty ji přímo uvítal, ale… Můj otec byl malé dítě, můj dědeček zemřel hned v roce 1914. Jako rodina jsme podobně jako ostatní byli věrní stoupenci císaře pána. Republiku jsme ale přijali. Můj otec byl zapálený československý důstojník. A strýc Adolf [17] bránil první republiku.

Nevítali jste ji, ale podporovali.

To samozřejmě. V roce 1918 se nejdříve zhroutil náš svět…

Ale masarykovské ideály jste přijali za své.

To ano. Ale ne všechny. Jeho husitství nám bylo opravdu cizí, to bylo proti našemu přesvědčení.

Proč?

Poněvadž první republika byla v prvních patnácti letech velice antiklerikální, zatímco my jsme byli všichni přesvědčení katolíci. To nám strašně vadilo. Ta slavná Masarykova věta „Tábor je náš program“ nás velice iritovala. A samozřejmě z pozemkových reforem jsme také nebyli nijak nadšeni. Byť můj otec říkával, že částečně byla ta reforma oprávněná. Vadilo nám ovšem, jak se to provádělo. S tou obrovskou korupcí skrz Agrární stranu…

A hlavně první republika o nás moc nestála. Až ke konci první republiky šli Dohalští [18] a můj strýček František [19] do státní služby. Ale předtím jsme tam vítáni nebyli. První smíření republiky se šlechtou nastalo vlastně až v roce 1929 při oslavách Svatováclavského milénia.

T. G. M. ve vztahu části české zemské církve k první republice sehrál velkou roli. Jak byste tedy definoval jeho vztah ke šlechtě? Československá společnost byla velice antišlechtická a antikatolická.

Ano. Nesmíme ale zapomínat na významnou katolickou literaturu té doby. Třeba Jaroslav Durych, Jan Zahradníček…

… Jan Čep.

Čep byl mimochodem přítelem mého otce. Česká společnost se zaměřovala hodně doleva. Mnozí umělci tu už ve třicátých letech byli komunisté. Masaryk sám byl sice proti šlechtě, nicméně choval se k nám slušně. Například moji babičku navštívil v roce 1921 na Orlíku v jižních Čechách, neboť věděl, že Orličtí se vždycky hlásili k Čechům.

Zajel za ní a bavili se anglicky. Ona byla původně z Frýdlantu a její čeština v tu dobu ještě nebyla dobrá, ale později se naučila perfektně. A povídali si o tom, co oba měli rádi. Třeba o literatuře. Babička milovala anglickou literaturu!

Masaryk se k vám choval slušně, ale žádného aristokrata si na Pražský hrad nikdy nepozval.

Ne. To mu bylo cizí. Ale třeba už zmínění Dohalští se za první republiky opravdu dostali do Kanceláře prezidenta republiky. A víte, Beneš byl v tomhle dokonce otevřenější.

Takže by se dalo říct, že Masaryk měl ale i přes tohle všechno ke šlechtě docela pozitivní vztah.

Ne, neměl. Samozřejmě různé rodiny měly různé tradice. A my jsme měli to štěstí, že první, kdo nabyl majetek v Čechách, byl Jan Adolf Schwarzenberg, [20] první kníže v našem rodě. Ten začal kariéru v Bruselu jako manažer habsburského arcivévody Leopolda Viléma, [21] místodržícího španělského Nizozemí.

Naučil se tam dvojjazyčnosti, plynně francouzsky a vlámsky. Když nabyl majetek v Čechách a potkal tehdejšího hraběte Trauttmansdorffa, [22] napsal si: „Já už jsem starý muž (bylo mu padesát šest, což byl tehdy kmetský věk), už se ten jazyk nenaučím. Ale kdybych měl jen polovinu majetku hraběte Trauttmansdorffa, asi bych se řeč této země naučil.“

Zajímavé bylo, že Schwarzenbergové pevně dodržovali pravidlo, podle něhož se každý mužský člen rodu musí naučit oba zemské jazyky. Jinak se v devatenáctém století úřadovalo podle toho, jak se mluvilo v daném místě. Když třeba Jan Adolf podepisoval něco v Postoloprtech nebo na Šumavě, tedy v převážně německy mluvících částech země, podepsal se Johann Adolf Fürst zu Schwarzenberg. Ale například v Protivíně nebo na Hluboké byl Jan Adolf, kníže ze Schwarzenberga.

Kdo je váš nejstarší známý předek?

To bylo v polovině dvanáctého století, psali jsme se tehdy páni ze Seinsheimu. Teprve v patnáctém století náš předek svobodný pán Erkinger [23] získal velký hrad Schwarzenberg, tudíž jsme se začali psát „ze Schwarzenbergu“. On byl opravdu významný muž našeho rodu, za něho jsme stoupali strmě nahoru. Byl nadaný, ale měl navíc i štěstí, že jeho žena byla „mléčná sestra“ císařovny Barbory. [24]

Díky společné kojné měl tedy Erkinger blízko k císaři Zikmundovi. Tím pádem také bojoval proti husitům. Existuje stará německá báseň, která popisuje, jak Erkinger před nimi jako jediný neutekl při potupné porážce křižáků u Domažlic, a líčí jeho hrdinství. Získal taky do zástavy Kadaň, Beroun, Žebrák a Točník, ale moudře to všechno co nejrychleji předal svému zeti, což byl Kolowrat.

Sám byl povýšen právě do stavu svobodných pánů. V příští generaci si zas vzal jeden Šternberk na Konopišti ženu z našeho rodu. Ale tehdy jsme se tu ještě neusadili. To bylo teprve v padesátých letech sedmnáctého století.

Co se týče vašich předků a sedmnáctého století, zmínila bych třeba knížete Ferdinanda. Pro vaši rodinu je důležitý tím, že založil i mnoho institucí, které fungovaly po několik staletí. Také zavedl rodinné právo, tedy jakýsi kodex. Bylo tam třeba zachování víry, uchování pozice rodiny a silná zodpovědnost za svěřené lidi. Víru máte tedy v rodině tak trochu povinně.

On byl zajímavý člověk. Byl druhý syn Jana Adolfa, který získal panství Třeboň. Po třicetileté válce bylo ale zdevastované a právě kníže Ferdinand [25] ho dával do pořádku. Byl to dobrý hospodář a měl kromobyčejné sociální cítění. Založil spoustu špitálů… A také zavedl určitou formu pojišťovny, která vydržela až do dvacátého století.

Ferdinand hrál ještě dvě velké role. Když Turci v roce 1683 obléhali Vídeň, dostal se do ní a zjistil, že Vídeňáci pro vojenského velitele nepřipravili ani vhodnou budovu jako velitelství. Tak mu dal k dispozici svůj palác.

A druhý příklad: když ve Vídni propukla v roce 1680 morová nákaza a celý císařský dvůr prchl do Lince, on v ní zůstal a město řídil. Například tvrdě zasáhl proti tehdy oblíbenému rabování domů zemřelých. Říkalo se, že i jeho hodili do jámy s mrtvými, aby se nakazil a tím se ho zbavili. Ale on to zvládl a je tak právem nazýván Morovým králem. Kníže Ferdinand byl taková ztělesněná odpovědnost a od něho skutečně pochází pravidla, kterými se naše rodina od té doby řídila.

Co v tom rodinném kodexu bylo?

Zaprvé, jak se má dědit.

Platí to dodnes?

Ano, proto bude po mně dědit můj synovec Ferdinand, protože Aki [26] nemá děti. A kvůli tomu také strýc Jindřich dosadil mě, protože on měl v té době jen dceru.

Takže to je jednoduché pravidlo…

Ano, mužský potomek po dědičné linii.

Být katolíkem, to je tedy také povinné?

Vlastně ano. A já se toho dobrovolně držím.

Nikdy s tím nebyl v rodině problém? Neměli jste tam bezvěrce nebo někoho, kdo konvertoval k jiné církvi?

Obojí by byl velký problém a bohudíky se to ještě nikdy nestalo.

A kdyby se to stalo?

Tam by se muselo zvážit, jestli ten člověk může být dědicem, nebo ne.

Další pravidlo je cítit silnou odpovědnost za svěřené lidi. Co všechno je tím myšleno?

Dřív to byli poddaní, dnes zaměstnanci. Právě tohle velice leželo na srdci Ferdinandovi. A vlastně se to dodržuje dodnes.

Jste na knížete Ferdinanda hrdý?

Velice. Samozřejmě. Proto se taky můj synovec jmenuje Ferdinand.

Další váš významný předek byl kníže Felix. Řekněte mi o něm víc.

Ano, kníže Metternich byl ještě kancléř, zatímco kníže Felix Schwarzenberg [27] byl prvním ministerským předsedou mocnáře Františka Josefa. Během revoluce proti Metternichovu absolutismu v letech 1848 a 1849 zachránil Rakousko. Přemluvil císaře Ferdinanda, aby odstoupil, a místo něho pak na trůn nastoupil mladý císař František Josef. Ten si ho kromobyčejně vážil a až do své smrti měl ve své pracovně jeho portrét.

Kníže Felix byl velice nadaný diplomat. Jeho domácí politika ale byla spíše nešťastná, protože zůstal myšlením ještě v 18. století. On ani Bach [28] nechápali národnostní problém.

Felixův přímý bratranec orlický Bedřich jeho myšlení zkritizoval krásným přirovnáním: jeden člověk měl ve sklepě džbán mléka, lahev vína, kořalky, pivo, všechno. Kdyby si to jednotlivě užíval, žil by si velice dobře. Ale když ho napadlo to vše smíchat, bylo to nestravitelné. A totéž platí v politice – když se pokusil vytvořit jednotného rakouského občana bez respektu k původním národnostem a územím, tak to prostě nemohlo fungovat.

Jan Adolf Schwarzenberg zemřel v roce 1888. Rozšířil pivovary, vodní pily, zřídil chemickou zkušební stanici, vybudoval železárny, spoluzakládal banky, stavěl dráhy a podobně…

To byl nejstarší bratr Felixe, vynikající hospodář. Velice ho ovlivnila návštěva Anglie, kde byl dvakrát. Poprvé tam přijel jako zvláštní velvyslanec ke korunovaci britské královny Viktorie a přivezl odtud nejrůznější věci a nápady. Kromě jiného to byl zájem o banky, zájem o zakládání průmyslu a také styl schwarzenberských hájenek, které jsou postaveny podle anglického vzoru. To vidíte dodnes, když jezdíte po jižních Čechách. Jan Adolf [29] byl sice nejstarší, ale oba své bratry přežil. A zdržoval se dál od politiky, to přenechal svému bratru Felixovi.

Takže zbývá Bedřich, kardinál Schwarzenberg.

Ten byl nejmladší ze tří bratrů. Narodil se počátkem 19. století a krátce poté jeho matka odcestovala do Paříže na svatbu císaře Napoleona, [30] kam byla pozvána. Rakouský velvyslanec v Paříži, její švagr, pozdější maršálek Schwarzenberg pořádal velký bál. Součástí toho bálu byl i rozlehlý stan na zahradě. V jednu chvíli se vznítil, propukl požár. Ve stejnou chvíli se chůva na Krumlově údajně probudila a viděla paní kněžnu, jak se sklání nad postýlkou malého Bedřicha. [31] Ráno jí chtěla dítě přinést, ale řekli jí, že kněžna je přece v Paříži. Po několika dnech přišla zpráva, že při tom požáru Bedřichova matka zahynula.

Jak se stal kardinálem?

Jako arcibiskup salcburský, což byla jedna z nejdůležitějších diecézí starého mocnářství, měl významné postavení. Byl to zajímavý člověk. Kardinálem a arcibiskupem salcburským se stal velice brzo. Zanechal tam po sobě významnou stopu. Založil špitál a pivovar. Ten pivovar postavil přímo vedle nemocnice, aby měla být z čeho financována. Dnes obě instituce existují nezávisle na sobě. Pak byl povolán na pražský arcibiskupský stolec. To bylo ovšem mnohem náročnější poslání, se začínajícími národnostními spory a tak dále. Ale on měl opravdu bystré oko.

Nechal postavit mnoho kostelů, ten největší v pražském Karlíně je zasvěcený Cyrilu a Metodějovi. Tehdy se ještě – to mi vyprávěl kardinál Duka – v Čechách kult soluňských věrozvěstů moc nepěstoval, jenom na Moravě. A k velkému překvapení všech se kardinál rozhodl karlínský kostel zasvětit právě jim. „Je tu spousta dělníků z Moravy, tak aby se tu cítili doma.“

Byl svými příbuznými sice velice milován, ale nikdo k němu nechtěl chodit na oběd a na večeři, jen na čaj, protože se u něj mizerně vařilo. Dali si vždycky čaj a šli do hospody.

Byl také dost svéhlavý. Při prvním vatikánském koncilu [32] vedl opozici. Když koncil rozhodl, samozřejmě se podřídil, ale oponentní stanoviska reprezentoval velmi dobře. Založil biskupské konference, jak německou, tak českou. Byl opravdu velice činný. A dodnes mu za mnohé vděčíme. Katolická církev v českých zemích na rozdíl od maďarské, rakouské a německé katolické církve nepropadla antisemitismu.

Ne že by tu takové pokusy nebyly. Začalo to na pražské univerzitě, kde jeden teolog kázal v tomto duchu. Kardinál ho nejdříve napomenul – a když nepřestal, sesadil ho a jako kancléř univerzity vyhodil. Legrační na tom je, že ačkoli velká část tehdejších novinářů byla židovského původu, rozčilovali se, že prý využívá feudální privilegia a jako arcibiskup se míchá do záležitostí univerzity.

Každopádně antisemitu vyhodil a řekl, že kdo nechápe, že Ježíš Kristus byl Žid, nemá v katolické církvi co dělat. A dotyčný pak skončil jako farář někde v Tyrolích.

Bedřich byl skutečně velice razantní a v soukromých dopisech někdy velmi kritický vůči tehdejším podnikatelům.

Proč?

Vadilo mu, jak se chovali ke svým zaměstnancům. A to zase přitom většinou byli Židé.

O bratrech Felixovi a Bedřichovi psal i Karel Havlíček Borovský: „Zle, matičko, zle, Schwarzenberci zde, jeden z nich je jenerálem a ten druhý kardinálem.“

Ano, kardinál, arcibiskup pražský a jeho bratr, ministerský předseda, který byl zároveň generálem. Neboli jak ještě napsal Havlíček: „Jeden z nich je arcibiskup a ten druhý je taky špicbub.“ [33] Asi je neměl rád. (Smích)

V rodině jste měli ještě jednoho Bedřicha Schwarzenberga, svobodného mládence, vojáka, spisovatele cestopisů a autora politických glos.

To byl nejstarší syn maršálka Karla I. Filipa, bratranec [34] těchto tří bratří. On některé věci docela dobře chápal, na rozdíl od bratrance Felixe mu bylo jasné, že není možné vytvořit jednotného rakouského občana. A bránil historická práva českých území.

Byl velice oblíbený. V roce 1848 jej zvolili jako poslance do říšského sněmu, ale nepřijal to. V důsledku jeho dlouhého pobytu v zahraničí prý není jeho čeština taková, aby nás Čechy mohl dobře zastupovat, a proto pochybuje, že by mohl být dobrý poslanec.

Žil potom většinou na Slovensku kousek od Bratislavy v bývalém klášteře, který Josef II. zrušil. Bedřich klášter koupil a usadil se tam. Byl jsem se tam podívat, Bedřich tam zanechal docela hezké vzpomínky. Byl opravdu originální spisovatel. A vtipný. Stojí za to ho číst. Některé zápisky přeložil můj otec, když u Pekaře [35] studoval dějiny. Pekař k tomu dokonce napsal předmluvu. Bedřich zajisté určoval politické myšlení naší rodiny až ke mně. Jeho synovec Karel III. [36] byl pak už významný staročeský politik.

O Karlu III. chci taky mluvit, ale nejdřív bych se zmínila o jeho otci Karlu II. Ten studoval v Lipsku a rozhodl se, že jeho národ je vlastně ten český. V češtině dokonce psal i verše. Byl to zakladatel prvního rumunského gymnázia v Sedmihradsku. Razil myšlenku, že každý národ musí mít školství ve své mateřštině.

Ano. Karel II. [37] studoval v Lipsku, což byla v té době nejmodernější univerzita v Evropě. Přednášel zde mimo jiné Hegel… Tam se Karel naučil, že šlechta by měla vždycky jít se svým lidem. Proto se po návratu na Orlík rozhlédl kolem sebe, zjistil, uprostřed kterého národa žije, vzal si sousedku Vratislavovou [38] a tím se počeštil.

Mimochodem toto počeštění Karla II. potvrzuje i ona dáma, která v Babičce vystupuje jako komtesa Hortensie. Ve skutečnosti Rakušanka, [39] později se provdala za německého liberála v Linci. V mládí se velmi přátelila s bratry Schwarzenbergy Bedřichem, Karlem a Edmundem. O desítky let později ji pozvali na Orlík a právě o tom píše – což je v lineckém archivu dochováno –, jak byli přátelští, že se v jejich chování k ní nic nezměnilo, ale „oni se z nich stali úplní Češi“. A já k tomu dodám, že z Karla II. se stal úplný Čech, který musel vydělávat peníze, protože Orlík byl jeho otcem maršálkem strašně zadlužený.

Karel II. byl po celý život vojákem z povolání. Nejprve sloužil v pražské posádce. Měl byt v Hybernské ulici, zval k sobě lidi své generace z české šlechty. Pořádal pro ně přednášky s mladým profesorem pražské univerzity, jistým Františkem Palackým. [40] Asi si umíte představit, jak moc jeho přednášky ty, co na ně docházeli, ovlivnily. Potom v letech 1848 až 1849 sloužil v Itálii a Radecký [41] z něj udělal guvernéra Milána. Pak ale Karel začal s tímto starým přítelem svého otce spor. Nabyl přesvědčení, že tam dělá – politicky vzato – paseku. Odstoupil a císař ho povolal jako guvernéra do Sedmihradska. [42] Tam nechal postavit silnice a první gymnázium. Bohužel se přepracoval a na vyčerpání zemřel. Dodnes tam na něj ale vzpomínají, protože tam toho za vcelku krátký čas udělal opravdu mnoho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Připraven sloužit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Noblesse oblige podle Karla Schwarzenberga

2. Rozhovor s Karlem Schwarzenbergem

3. Setkání první

4. Setkání druhé

5. Setkání třetí

6. Setkání čtvrté

7. Setkání páté

8. Setkání šesté

9. Setkání sedmé

10. Setkání osmé

11. Setkání deváté

12. Setkání desáté

13. Dvojrozhovor vedený na Dřevíči

14. Můj kníže Schwarzenberg, pan Schwarzenberg, pan Karel a Karel

15. Hlásím se do služby…

16. Urozenost zavazuje

17. Po všech stránkách normální

18. Kinderstube pro Pražský hrad

19. Ó, Schwarzenberg, ó, Schwarzenberg, rač půjdu na Špimberk!

20. Čtyři sta let Murau a osmdesát let Karla Schwarzenberga

21. „Nemáme se za co stydět, chlapče“

22. Poděkování

23. Poznámky pod čarou

24. Edice N