NUSLE

zásadní antologie význačných

nuselských literátů

sestavil: Green Scum

Green Scum: Nusle. Zásadní antologie význačných nuselských literátů

Vydání knihy podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

Copyright © Green Scum, 2021

ISBN 978-80-7511-657-4

ISBN 978-80-7511-658-1 (epub)

ISBN 978-80-7511-659-8 (pdf)

NUSLE

zásadní antologie význačných

nuselských literátů

sestavil:

Green Scum

autoři:

Jiří Nový

Anna Smělá

Emil Žichlínek

Green Scum

Dalibor Levý

Zikmund Janečka

Předmluva

Nusle jsou stará pražská čtvrť. Traduje se dokonce, že Praha vyrostla okolo Nuslí. Můžete tomu věřit, pokud chcete.

V Nuslích se narodilo a vyrostlo mnoho zajímavých lidí, o kterých se bohužel dohromady nic neví.

Je nabíledni, že Nusle skrývají i velice osobité, interesantní a originální literáty. Bohužel je skrývají tak důkladně, že je prakticky nikdo nezná.

Dal jsem si tu práci a nejzajímavější z nich jsem vyhledal. Trvalo to nějaký čas, ale dokázal jsem si získat jejich důvěru a nakonec mi poskytli ukázky ze svého díla.

S radostí a jistou pokorou je zde předkládám.

Doufám, že vás zaujmou stejně, jako zaujali mne.

Tato antologie je průlomové dílo. Je to sonda do duše těch, pro které je literatura vším. Jednou povídkou jsem přispěl i já sám.

Přeji vám příjemný zážitek.

Green Scum

Jiří Nový

Sedmdesátiletý důchodce bytem v Kloboučnické. Ve dne v parku Na Jezerce krmí holuby. Po večerech píše. Žije v poněkud jiném světě než většina z nás.

Asi nejlépe ho charakterizuje jeho oblíbené přísloví – Kam nechodí slunce, chodí mlékař.

Povídky, které tvoří, přivodily těm několika lidem, co je četli, velice silnou a trvalou duševní tenzi.

Uvádím zde některé z nich.

Mr. BROWN SENSITIVE

Pan Brown si popotáhl manžety u košile. Vždycky dbal na to, aby o centimetr přesahovaly rukáv saka.

Podíval se do zrcadla. Zachvěl se. Přišlo mu, že má na tváři skvrnu. Neviditelnou, ale o to nebezpečnější.

Kočka Marry, která patřila paní Coolidgeové, vydala táhlý výkřik.

Odešel do koupelny. Kráčel zvolna. Nesnášel, když puky kalhot příliš vybočovaly do stran.

Pustil horkou vodu. Namočil cíp kapesníku. Začal si otírat tvář.

Kočka Marry opět vykřikla.

Pan Brown se usmál. Byl rád, když se jeho návštěvy bavily. Ví Bůh, že měl návštěv poskrovnu. O to víc si jich vážil.

Přestal si otírat tvář. Neviditelná skvrna zmizela. Obličej měl čistý. Souměrný. Cizí.

Hodil kapesník do koše na špinavé prádlo.

Měl koš na špinavé prádlo. Přišlo mu to správné. Když byl koš plný, vysypal ho do kamen.

Vnímal, jak se špína mění v hřejivé, čisté teplo. Vždycky měl pocit, že u toho začne plakat. Silou vůle se pokaždé ovládl.

Vrátil se do pokoje. Kočka Marry na něj pohlédla.

Opět vykřikla.

Pan Brown jí zamával. Byl šťastný.

Napadlo ho, že možná chce mléko. V duchu na sebe zahrozil prstem. Jak jen může být tak nepozorný.

Otevřel lednici. Nalil do misky mléko. Donesl ho Marry.

Opět vykřikla.

Pan Brown dal misku kousek od ní. Přišlo mu, že je Marry nějaká podrážděná.

Zamyšleně se na ni díval.

Marry stála na dřevěném prkénku. Proč jen si nevšímá toho mléka? Proč se nenapije? Pan Brown to nemohl pochopit.

Marry měla všechny tlapky přibité k prkénku.

Pod prkénkem byl igelit. Pan Brown věděl, že krev se špatně čistí.

Hřebíky byly nerezové. Sterilní. Pan Brown nechtěl, aby Marry dostala otravu krve.

Chtěl, aby u něj byla šťastná.

Vedle prkénka ležely kožené rukavice. Dlouhé. Až po lokty.

Marry se bránila. Dokonce chtěla pana Browna poškrábat. A kousnout.

Pan Brown netušil, proč tomu tak je. Proč pokaždé, když se rozhodl, že někomu pomůže, to ten druhý nepochopil.

Znova se podíval na Marry. Přemýšlel, proč ji vlastně přitloukl k prkénku. Asi to byl nějaký příběh. Nevěděl ale jaký.

Pan Brown byl zmatený. Jemně si skousl rty. Jenom trošku. Nelíbilo se mu, když je měl příliš krvavé.

Marry opět vykřikla.

Pan Brown si vzpomněl. Příběh. Ano. To je ono. Chtěl Marry vyprávět příběh. A ona se pořád pohybovala.

Pan Brown ztrácel nit. Zaplétal se a musel začínat znova. Byl to skvělý příběh. A Marry si ho musela vychutnat. V klidu. Zasloužila si to. Byla milá. Pan Brown ji měl upřímně rád.

Teď se nehýbe. Je skvělý posluchač.

Pan Brown si povzdechl. Už nechtěl nic vyprávět. Přišlo mu, že čas pro příběhy minul.

Podíval se z okna. Viděl kus zahrady.

Byl podzim. Na trávníku leželo spadané listí. Záhony se rozloučily s létem. Oblékly se do šedivé a chystaly se usnout.

Pan Brown se usmál. Na něco si vzpomněl.

Přistoupil k Marry. Zvedl prkénko.

Marry opět vykřikla.

Pan Brown se lehce zamračil. Nechtěl, aby Marry venku někoho rušila. Křičela opravdu nahlas.

Položil prkénko. Došel pro lepicí pásku. Natáhl si rukavice a zalepil Marry tlamičku.

Spokojeně se na ni zadíval. Venku je zima. Bude lepší, když bude dýchat pouze nosem. Mohla by jinak nachladnout.

Srdce pana Browna přetékalo láskou.

Vyšel ven. Prkénko nesl v natažených pažích. Byl zvědavý, co na Marry řekne Jim.

Obešel dům. Došel až na konec zahrady. Jim tam na něj čekal.

Jim byl sousedovic chlapec. Sedmiletý hoch, se kterým pan Brown občas prohodil pár slov.

Jim se mu nedávno svěřil, že chce být basketbalistou.

Pan Brown pokýval hlavou. Přišlo mu to jako správné rozhodnutí. Nevěděl sice v tu chvíli, co to přesně je být basketbalistou, ale znělo to dobře.

Doma si pak našel přesnou definici onoho slova.

Při dalším setkání se pan Brown Jima zeptal, kolik měří.

Údaj si zapsal a večer ho porovnal s výškou nejznámějších basketbalistů.

Posmutněl. Rozdíl se mu zdál příliš velký.

Přemýšlel. Chtěl Jimovi pomoct. Je to tak milý chlapec.

Pak na to přišel. Usmál se. Jim bude mít radost.

Pan Brown se zastavil. Položil prkénko s Marry na zem. Vedle Jimovy hlavy.

Jim byl zahrabán v zemi.

Pan Brown zvedl konev a kolem dokola ho zalil.

Odstátá voda z konve zmáčela Jimovi vlasy.

Pan Brown nevěděl, jak dlouho bude Jim růst. Možná to zvládne přes zimu. Bude pak odolný.

Pan Brown ucítil osten závisti. Jeho nikdy nikdo tolik nemiloval.

Stiskl rty. Nejde o něj.

Marry přibitá k prkénku. Vedle Jimovy hlavy. Skvělá kompozice.

Jim měl trochu hlíny na bradě. A na lepicí pásce, kterou měl přelepena ústa. Byl skromný a neustále protestoval, když mu pan Brown vyložil, co pro něj nachystal.

Pan Brown Jimovi otřel bradu. Poodstoupil.

Bylo to dokonalé. Dva protiklady, spojené detailem pásky. Rozdílnost v jednotě. Bylo to až mystické.

Marry a Jim.

Oba se na něj dívali. Nespouštěli z něj oči.

Pan Brown si na chvilku připadal jako Bůh.

Pak znejistěl. Najednou nevěděl co dál. Začala mu být zima. Přešlápl.

Je mu zima. Zahrada usíná.

Musí jít domů. Vysypat špinavé prádlo do kamen a ohřát se.

Zahrada usíná.

Je zima. A přijde další zima.

Zahrada usíná. Připravuje se na zimu.

Zahrada se zazimuje.

Pan Brown se šťastně usmál. Už věděl, co má udělat.

Byl na sebe pyšný.

Řekl Marry a Jimovi, co zamýšlí. V jejich očích viděl bezbřehý úžas.

Pan Brown šel do domu.

Po několika krocích se ohlédl. Na místě Marry a Jima byl kopeček hlíny.

Jsou zazimovaní.

Na jaře odhrne hlínu a ukáže jim slunce.

Pan Brown byl šťastný.

Usmíval se.

Usmíval se celý večer.

Přišlo mu, že má právo se usmívat.

Mr. MARILYN MANSON

Dave se probral. Ležel v kaluži páchnoucí tekutiny. Zavrtěl se. Znova se propad do bezvědomí.

Další probrání. Kaluž se zvětšila. Jinak se nic nezměnilo. Snad, že mu bylo ještě víc špatně.

Nezkoušel se pohnout. Věděl, že by zase omdlel.

Pak to nevydržel. Zkusil zvednout ruku. Šlo to.

Zatočila se mu hlava. Z úst mu vyšla další vlna zvratků. Byl ale stále při vědomí.

Usmál se. Tenké, vybledlé rty se roztáhly. Odhalily naběhlé dásně. Hladké a bezzubé.

Sáhl si na tvář. Pohladil ukazováčkem prázdné oční důlky.

Všechno je, jak má být.

Objalo ho bezvědomí. Přitisklo se k němu. Zašeptalo mu do ucha, že už ho nikdy neopustí.

Dave byl vděčný. Přišlo mu, že je to tak správné.

Před čtvrt rokem se vrátil z ústavu. Zpátky k matce. Přivítala ho s otevřenou náručí. Líbala ho a plakala štěstím.

Byl rád, že je doma. Po dvanácti letech. Že jsou pryč vizity a podávání léků a výtěry a šikana a výsměch personálu.

„Vy ste se nám nějak spravil, Dave.“

Jasně, že sem se kurva spravil, pomyslel si vždycky a nenávist mu zatemnila mozek.

Pak, když ho strhli k zemi, dostal kurty a kapačky s něčím, po čem prý bude jako beránek.

Nenáviděl beránky. Jednou našel ve společenské místnosti časopis. Na titulní straně jich bylo celé stádo.

Použil je jako toaletní papír. Opakovaně. Než mu na to přišli.

Další kurty a další změněná medikace.

Teď je ale doma a nic mu nehrozí. Matce se líbí takový, jaký je.

Matky jsou od toho, aby se jim jejich synové líbili. I když vypadaj jak odporný sud sádla.

Po týdnu na svobodě objevil internet. Fascinoval ho od prvního okamžiku. Stahoval si obrázky beránků a mazal je. Neuvěřitelně ho to uspokojovalo.

Po dalším týdnu objevil kanál youtube. Do té doby netušil, kolik existuje hudby.

Projížděl nahrané soubory se sluchátky přirostlými na odulých uších.

Hudba ho fascinovala. V ústavu byla zakázaná. Pacienti na ni reagovali v rozporu s lékařskou vědou.

Další týden ho zasáhlo zjevení.

Náhodně otevřel jednu nahrávku. Po půlminutě se svezl z křesla. Klečel. Sepjaté ruce.

Nevěděl proč. Nevěděl jak. Ale věděl, že to našel.

Na monitoru běžel klip. Marilyn Manson. Personal Jesus.

Dave prozřel. Objevil Boha.

Ten klip si tehdy pustil snad stokrát. Nemoh se ho nabažit. Zíral na obrazovku. Sahal na ni. Hladil ji.

Pak už nemoh. Zved se z křesla. Odbelhal se do koupelny. Svlékl se do naha. V zrcadle se znechuceně díval na své tlusté tělo. Dvě stě kilogramů sádla.

Přišel si odporný. Manson by se ho štítil.

Tahle myšlenka jím projela jako nůž. Jako ostrý, otrávený nůž. Zapotácel se. Vyděšený.

Našel svého Boha a zároveň ho ztratil.

Držel se umyvadla. Zvracel hrůzou.

Pak zved hlavu. Otřel si ústa. Rozhod se.

Přestal jíst. Pil pouze vodu. Matka kolem něj chodila s utrápeným výrazem ve vrásčité tváři.

První dny cítil hlad. Ignoroval ho. Po dalších dnech už necítil nic.

Sehnal si Mansonův portrét. Obrovský. Přes celou stěnu.

Pověsil si ho k sobě do pokoje.

Seděl před ním dlouhé hodiny. Díval se na něj. Vyrovnaný. Spokojený.

Matka mu ho chtěla strhnout.

Přišlo jí, že Dave se díky tomu portrétu dostává do jiného světa.

Nedokázal jí vysvětlit, že už v jiném světě je. Neměl ani chuť jí něco vysvětlovat.

Seděli pak před portrétem oba. On nahý a plný lásky ke svému Bohu. Ona zabalená v igelitovém pytli.

Musel ji podepřít nočním stolkem, aby nepadala.

Po dvou měsících se Dave dostal s váhou na šedesát kilogramů. Bylo to skvělé. Pokud se na sebe nepodíval do zrcadla.

Zrcadlo se k němu nechovalo přátelsky. Jako třeba jeho milující matka. Bylo nesmlouvavé. Přísné. Bez citu.

Ukazovalo visící přehyby kůže. Kdysi vyplněné tukem. Dave si přišel jako zrůda.

Seděl pak před obrazem Boha a přes sebe měl přehozené prostěradlo. Nechtěl, aby ho Manson takhle viděl.

Chtěl s tím něco udělat. Věděl, že s tím něco musí udělat.

Pak pochopil, co má udělat.

Podíval se na matku. Viděl pod igelitem její unavenou tvář. Nic neříkala. Nebyla proti.

Milující matka. Co má pochopení pro svého syna. Dave jí byl vděčný.

Přebytečnou kůži odřezal. Nebolelo to. Jako kdyby kromě pocitu hladu ztratil i cit.

Rány zašil. Úhlednými stehy. Vznikly krásné jizvy. Mansonovi se budou líbit.

Odřezanou kůži nevyhodil. Opatrně ji sušil. Natíral krémem. Nechtěl, aby ztvrdla.

Bylo jí hodně. Pečlivě ji rozměřil. Nastříhal. Sešil.

Vyrobil krásné kožené pouzdro. Byl na ně pyšný. Napsal na ně „Manson a Dave“. Dal si záležet.

Pouzdro bylo prázdné.

Zatím.

Vyndal si z dásní zuby. Šlo to dobře. Skoro nedržely. Když teď nejí, stejně je nepotřebuje. A Bohovi udělají radost. Třeba si z nich udělá náramek.

Davea zalila vlna štěstí.

Naskládal je do pouzdra. Zavřel ho. Pak ho znova otevřel.

Přišlo mu, že tam něco chybí. Že není plné.

Chvíli se tomu bránil. Pak se rozhodl.

Bůh by poznal, že ho chtěl ošidit. Naposled se podíval na Mansonův portrét. Pak si vyndal levé oko.

Opatrně ho položil do pouzdra.

Vyndal pravé. Také ho uložil.

Zavřel pouzdro.

Lehl si.

Z úst mu vyrazila první vlna zvratků.

Bůh bude mít radost.

Portrét na zdi se zavlnil.

Manson se usmál.

Miss Pink

Maminka ležela pod schody. Měla nepřirozeně vyvrácenou hlavu. Hruď se jí neznatelně zvedala.

Carol si klekla vedle ní. Blonďaté vlásky svázané do copu růžovou mašlí. V hladké dětské tváři údiv.

Jane stočila oči. Podívala se na dceru. Snažila se jí říct, ať jde k telefonu a zavolá pomoc. Nemohla se pohnout. Ochrnuté tělo ji neposlouchalo.

Z úst se jí vydralo sotva slyšitelné zasténání.

Carol ucítila bolest. „Nesmíš se, maminko, namáhat. Vím, co mám udělat. Zavolám pana doktora. Přijede a uzdraví tě.“

Jane znovu zasténala.

„Ne, maminko. Musíš být zticha. Ubližuješ si.“

Další sotva slyšitelný sten.

Carol položila dětskou dlaň na maminčina ústa.

„Pšt. Tichoučko. Nenamáhej se.“

Jane se zoufale snažila nadechnout.

„Ubližuješ si, maminko. Odpočívej.“

Jane se nemohla pohnout. Nedokázala sundat z obličeje Carolinu ruku. Vědomí se jí kalilo.

„Tak je to dobře, maminko. Teď půjdu zavolat pana doktora. Slibuješ, že budeš hodná?“

Jane chtěla přikývnout. Nedokázala to.

Její poslední myšlenka byla, že to Carol s tou mašlí moc sluší.

Carol byla u sebe v pokoji. Do okenních tabulek narážely dešťové kapky.

Dole v hale se tlačila spousta lidí. Právě nakládali maminku. Dali ji do černého igelitového pytle. Asi aby na ni nepršelo.

Seděla na zemi. V náručí držela Sebastiana. Malého bílého králíčka. Hladila ho mezi ouškama. Sebastian spokojeně držel. Občas pohnul čumáčkem.

Skrz pootevřené dveře bylo slyšet hlasy. Mezi lidmi v hale byla i sousedka paní Pickeringová.

„Nevím, co teď s tou Carol bude. Je to zlatíčko. Nechápu, jak Bůh může tohle dopustit. Udělat z někoho tak sladkého sirotečka.“

Chvíli bylo ticho. Pak nějaký mužský hlas odpověděl.

„Tyhle nešťastné náhody nejdou předvídat. Je to moc smutné.“

„Svatá pravda. Musí být chuděrka v šoku. Tak hodná holčička. Miluje zvířátka.“

Chvíli nikdo nic neříkal.

„Půjdu se na ni podívat.“

Carol slyšela, jak paní Pickeringová stoupá po schodech do patra. Najednou jí ujela noha. Tlumeně vykřikla a chytla se zábradlí.

Maminka se zábradlí chytnout nestihla. Carol si povzdechla.

Paní Pickeringová odešla. Slíbila ale, že se vrátí. Oči měla zalité slzami. Bílá ofina jí padala do čela.

Carol byla zmatená. Nechápala, proč se chce paní Pickeringová vracet. Je sice bez maminky, ale má Sebastiana. A Sebastian má ji. Nepotřebuje k sobě nikoho dalšího.

Dala si palec do pusy. Takhle se jí nejlíp přemýšlelo.

Čelo se jí svraštilo. Přestala hladit Sebastiana. Ten se po ní zvědavě podíval.

„Promiň. Zamyslela jsem se.“

Sebastian se usmál. Pod bílou srstí to sice nebylo vidět, ale Carol to věděla. Měli se Sebastianem spoustu tajemství.

Carol ho znovu začala hladit mezi ouškama. Sebastianův čumáček se spokojeně zachvěl.

„Carol. Sebastian nemůže běhat po celém domě.“

Maminka stála ve dveřích Carolina pokoje. Sebastiana držela za kůži na hřbetě. Carol se zalily oči slzami.

Přiběhla k mamince a vzala si od ní Sebastiana.

„Maminko, vždyť ho to bolí.“

„Nebolí ho nic, Carol. Musíš si ho hlídat. Nebo půjde z domu.“

V Carol se zvedla vlna bezmocného vzteku. Držela Sebastiana v náručí a dívala se na maminku. Nemohla pochopit, proč je tak zlá.

„Sebastian za nic nemůže, maminko.“

„Prostě si ho hlídej. Nic víc po tobě nechci.“

Maminka se otočila. Prošla dveřmi. Kráčela ke schodům.

Carol položila Sebastiana na zem. Smutně se na ni podíval. Carol se rozeběhla.

„Tohle se nedělá, maminko. Zvířátkům se neubližuje. Tohle je špatně.“

Maminka byla na kraji schodiště, když do ní Carol narazila.

Padala dolů. Stihla jednou vykřiknout. Pak už jen ležela a nehýbala se.

„Vidíš, maminko? Zvířátkům se nesmí ubližovat.“

Paní Pickeringová se ke Carol nastěhovala.

„Někdo se o tu holčičku musí postarat. Je mi jí tak líto.“

Sousedi chápavě přikyvovali. Mezi sebou si pak říkali, že paní Pickeringová má zlaté srdce.

Po čtrnácti dnech paní Pickeringová zaklepala na dveře Carolina pokoje.

Otevřela. V ruce držela klec.

„Tohle jsem ti koupila pro Sebastiana. Bude se mu tam líbit.“

Carol se na ni nechápavě dívala. Co to má proboha znamenat? Sebastian nežije v kleci. Je to její kamarád. Kamarádi se nezavírají.

Paní Pickeringová vycítila, že se to Carol nelíbí.

„Poslechni mě, Carol. Vím, že ho máš ráda. Můžeš si s ním hrát, ale jinak bude v kleci. Je to tak správné.“

Carol hladila Sebastiana mezi ouškama. Cítila, jak je její kamarád smutný.

Paní Pickeringová se otočila. Prošla dveřmi a kráčela ke schodišti.

Carol položila Sebastiana na zem. Zvedla se. Rozeběhla.

Paní Pickeringová padala dolů.

Stejně jako maminka stihla jen jeden výkřik.

Carol pomalu sestupovala do haly. Z posledního schodu musela udělat dlouhý krok, aby nešlápla na paní Pickeringovou.

Držela Sebastiana v náručí. Zastavila se. Přemýšlela. Věděla, že už nesmí nikoho volat.

Ptali by se. Podezíravě. Možná by ji někam odvezli. Samotnou. O Sebastiana by se neměl kdo starat.

Otřásla se. Musí se někam schovat. Spolu se Sebastianem. Někam, kde vydrží dlouho. Kde je nikdo nebude hledat.

Pak dostala nápad. Usmála se. Pohladila Sebastiana mezi ouškama. Ten spokojeně zavrtěl čumáčkem.

Carol přišlo, že je na ni pyšný.

Seděli se Sebastianem ve tmě. Choulili se k sobě. Byli tam, kde věci vydrží spoustu měsíců. Carol to věděla. Od maminky.

Seděli ve tmě a oběma se chtělo spát. Carol to nepřišlo jako špatný nápad. Usnou, a až se probudí, bude dávno všechno zapomenuté.

Sebastian se pohnul. Pak už jen strnule ležel. Carol zavřela oči. Usínala.

Na řasách se jí tvořila jinovatka.

Zmrzlé věci okolo ní mlčely.

Mr. Mild

„Nedáš si ještě jeden koláček, Patriku?“

Patrik zavrtěl hlavou. Snědl už tři. Koláčky pana Milda byly dokonalé. Rozplývaly se na jazyku. Sladké a nadýchané.

Patrik je zapíjel ovocným čajem. Seděl v křesle u krbu. Stejně jako pan Mild. Dívali se do plamenů. Občas prohodili pár slov. Bylo jim takhle dobře.

Dnes toho Patrik moc nenamluvil. Odpovídal jednoslabičně. Bylo vidět, že je myšlenkami jinde.

Pana Mild byl za tato občasná setkání rád. Patrik byl patnáctiletý kluk. Soused. Žil se svou starší sestrou Lucy. Rodiče neměli.

Bydleli v jedné polovině malého dvojdomku na předměstí. Pan Mild bydlel v druhé.

Pan Mild žil už dlouhá léta sám. Vyhovovalo mu to. Nestěžoval si. Druhá polovina dvojdomku byla dlouho prázdná. Měl svůj klid.

Pak se vedle nastěhovali Patrik a Lucy. Pan Mild to zpočátku nesl nelibě. Měl pocit, že je to vpád do jeho soukromí, o který nestojí.

Pak se několikrát venku potkal s Patrikem. Prohodili spolu pár slov. Jednou pan Mild pozval Patrika k sobě. Od té doby začal Patrik k panu Mildovi docházet.

Pan Mild dojedl koláček. Utřel si ústa ubrouskem.

„Stalo se něco?“

Patrik zatáhl hlavu mezi ramena. Hleděl upřeně před sebe. Pak si povzdechl.

„Lucy má známost. Bude se vdávat. Budou bydlet spolu. U nás. Mám se přestěhovat do podkroví.“

Pan Mild se na něj udiveně podíval.

„Vdávat?“

„Ano. Já to nechci. Nechci doma nikoho dalšího. Protože ono to tímhle neskončí. Přijdou děti. Budu navíc. Budu muset pryč. Já nechci pryč. To není správné.“

Patrik ty krátké věty ze sebe trhaně vyrážel a v hlase mu rezonoval vztek. A smutek. A zklamání, že život, který až doposud plynul podle pravidel, se mění.

Pan Mild se smířil s tím, že se v druhé polovině domu, který celý považoval za svůj, objevil Patrik a Lucy. Nehodlal ale akceptovat nikoho dalšího.

Sevřel opěradla křesla. Tenká černá kůže rukavic zapraskala.

Pan Mild nosil rukavice. Neustále. Patrik se ho kdysi zeptal proč. Pan Mild tehdy rozpačitě odpověděl, že trpí fobií z nečistoty. Že nedokáže na nic sáhnout holou rukou.

Patrik tenkrát chápavě pokýval hlavou. Také měl své fobie. Své strachy. Své noční můry. Své přízraky, které mu čas od času sevřely duši ledovou rukou.

Pan Mild si odkašlal.

„Pomůžu ti, Patriku. Neboj se. Nic se měnit nebude. Všechno zůstane, jak je. Každá změna by byla nečistá. Nedovolím to.“

Patrik se na pana Milda vděčně podíval. Ten vytáhl z kapsičky u vesty bílou porcelánovou špičku. Rozevřel tabatěrku, vybral jednu cigaretu, zasunul ji pečlivě do špičky a zapálil si. Zavřel oči.

Patrik se zvedl z křesla. Důvěřoval panu Mildovi. Nerozloučil se. Nechtěl ho rušit. Odešel.

„Patriku, já se tě ale na nic neptám. Neprosím se tě o dovolení.“

Patrik stál uprostřed obývacího pokoje. Lucy byla opřená o parapet okna.

„Já to ale nechci. Nechci. Nedovolím to. Je to špatně.“

Patrik měl hrdlo stažené úzkostí a strachem.

„Nebudeš mi vykládat, co je a co není špatně. Užila jsem si s tebou dost. Ty tvý děsný stavy. Probdělý noci. Záchvaty. Návštěvy doktorů.

Řekli mi, že už jsi ze všeho venku. Chci teď svůj život. Chci rodinu. Chci se starat o svého muže. O své děti. Chci už normálně žít. Rozumíš?“

Patrik nerozuměl. Nechápal. Vždyť přece on je rodina. Oni dva jsou rodina. Každý další je cizinec. Jsou komplet.

Zaťal pěsti. Zamrkal, aby se zbavil přicházejících slz.

„Nedovolím to, Lucy. Zapamatuj si to. Nedovolím to.“

Lucy k němu přistoupila. Skoro se ho dotýkala nosem.

„Na to ti kašlu, Patriku. A jestli se ti to tak moc nelíbí, běž bydlet k tomu magorovi vedle. Co bez rukavic nevezme do ruky ani mejdlo. Bude vám spolu fajn.“

Patrik křečovitě sevřel oči. Lucy chvilku čekala, jestli zareaguje. Pak se ušklíbla. Otočila se. Patrik slyšel, jak bouchly vchodové dveře.

Pan Mild byl u sebe doma. Stál v obývacím pokoji. Ucho přitisklé ke stěně. Jejich obývací pokoje spolu sousedily. Slyšel každé slovo.

Poodstoupil. Zamnul si bezděčně ruce. Černá jemná kůže zapraskala.

Nelíbilo se mu, co slyšel. Nelíbilo se mu jedno jediné slovo.

Lucy ležela nahoře v ložnici na posteli. Na ulici venku parkovala spousta policejních aut. Všude se hemžili policisté.

V ložnici končili prohlídku dva detektivové. Lékař určil příčinu smrti jednoznačně. Úder něčím tvrdým do zátylku. Lucy ztratila vědomí. Pak ji pachatel zezadu uškrtil. Na hrdle krásných deset otisků prstů. Jasný případ vraždy.

Už chtěli dát pokyn, že se může tělo odnést, když jeden z detektivů zpozorněl. Klekl si k posteli. Sáhl pod ni. Vytáhl cigaretovou špičku. Bílou. Porcelánovou. Vložil ji do igelitového sáčku.

Sešel dolů. V obývacím pokoji seděl na pohovce zabalen do deky Patrik. Byla u něj policejní psycholožka. Detektiv se před nimi zastavil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nusle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.