Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Vytočenej na Maxx

Vydání první

Copyright © 2020. Revved to the Maxx by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2479. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Revved to the Maxx vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © Shutterstock.com

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1725-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1726-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

Vytočenej na Maxx

Věnování

Láska přichází ve všech formách a podobách i za různých okolností.

Ale pořád je to láska.

Největším darem, který můžeme někomu věnovat, jsou naše srdce.

Tato kniha je pro tebe.

Pro lásku ve vší její velkoleposti.

A pro mého Matthewa, který je jejím ztělesněním.

Kapitola 1

MAXX

Byla černočerná noc a venku vál silný a horký vítr. Jediným zvukem byl tichý rytmus rockové muziky hrající v pozadí. Dlouze jsem se napil piva z lahve, kterou jsem si vyndal z malé ledničky v dílně, a dojedl sendvič, co jsem si splácal dohromady. Zíral jsem na počítač a pak otevřel nový dokument. Mrzutě jsem si přejel dlaní přes obličej. Netušil jsem, jak na to mám jít, a ani jsem o to nijak zvlášť nestál, ale v tuhle chvíli jsem to prostě zkusit musel, ať se mi to zamlouvalo, nebo ne.

Hledá se:

Pomocník

Poslíček, muž nebo žena

Asistent

Osobní asistent

Domovník

Účetní

Společník

Seděl jsem a dumal nad seznamem. Ani jeden z popisů mi nepřipadal správný. Hlavou mi prolétla vzpomínka na mého tátu s mámou v obchodě. Vždycky ji nazýval svou pravou rukou nebo taky Dívkou Pátek podle Robinsonova věrného Pátka – říkal, že neexistuje úkol, který by nedokázala zvládnout. Tvrdil taky, že je v obchodování lepší než on a že by bez ní byl úplně ztracený. Tak takový typ člověka jsem hledal. Dopsal jsem to do inzerátu.

Pravá ruka

Povinnosti:

Vedení autoopravny plus

Starost o domácnost, nákup potravin, praní, vaření

Nutná znalost účetnictví, fakturování a dalších dovedností

Podíval jsem se na seznam a zamračil se. Mary, moje sousedka, mi poradila, ať si dám inzerát na internet a dopodrobna v něm popíšu, co hledám. Znovu jsem si seznam přečetl a začal opět psát. Když jsem skončil, zkontroloval jsem ho a řekl si, že je podrobný dost.

Hledá se: Dívka Pátek / Pravá ruka

Povinnosti:

Vedení domácnosti, nákup potravin, praní, vaření.

Požaduju zdatnost v účetnictví, fakturování, bankovnictví, kontrole zásob a správě webových stránek pro podnikání.

Nutné je umět řídit, schopnost zorganizovat si činnost

a pracovat samostatně.

Předpokladem je mít rád život na venkově

s omezeným přístupem do větších měst.

Láska ke psům podmínkou.

Dovednost péct koláče výhodou.

Pracovní doba: pondělí až pátek 08:00 – 18:00,

sobota 8:00 – 12:00.

V sobotu odpoledne a v neděli volno.

Pokoj s vlastní koupelnou. Strava plus plat.

Pouze vážní zájemci.

Rozhlédl jsem se po dílně. Potřeboval jsem pomoc. Když Shannon odešla, šlo to od desíti k pěti. Skřípalo to už dlouho, ale nějak jsem si toho nikdy nevšiml. Odfrknul jsem si a dopil pivo.

Nevšiml jsem si spousty věcí.

Zaváhal jsem. Není to s těmi koláči už trochu moc? Věděl jsem, že pečení koláčů je ztracené umění a lidé mladší než padesát let se jím nejspíš nezabývají. Nakonec jsem se rozhodl tam tu větu nechat. Třeba aspoň odradí neseriózní zájemce.

Vložil jsem inzerát na web Solutions for You a dvakrát ho překontroloval kvůli chybám. Na téhle poptávkové stránce se mi líbilo, že se na ní dá se zájemci „popovídat“ a předem si o nich udělat dojem. Předtím jsem zkusil i jiné webové stránky, ale ty mi nevyhovovaly. Tahle měla jednodušší podmínky a nebyla určená pouze pro pracovní místa. Daly se tu také prodávat a kupovat různé věci. Obchodovat. Hledat ztracené věci. Dřív jsem ji využíval jen pro nákup součástek, ale Mary přes ni našla svoje poslední dvě pomocnice a přemlouvala mě, ať to zkusím taky. Připadalo mi to jako dobrý nápad. V tuhle chvíli jsem neměl co ztratit. Vlastně jsem v úspěch ani moc nedoufal, ale musel jsem zkusit aspoň něco.

V inzerátu se dala zvolit oblast, pro kterou je určený, a já jsem ho záměrně nastavil mimo svůj region, ale v rámci naší provincie. Musel jsem sehnat někoho mimo malé město, v němž žiju. Nechtěl jsem vidět lítostivé pohledy nebo zavdat drbnám příležitost mě probírat ani tady v dílně, natož u sebe doma. Chtěl jsem získat někoho odjinud, kdo by neměl žádné vazby k tomuto místu ani ke mně.

Někoho, koho bych neznal a na kom by mi nezáleželo a kdo by to měl stejně jako já.

Bylo to jednoduché. Potřeboval jsem někoho, kdo by tu práci dělal, a byl jsem si jistý, že někde je někdo, kdo práci hledá.

Spokojeně jsem inzerát uložil a odeslal.

Teď už stačí jenom počkat, až se zájemci začnou hrnout.

Kdo by odolal tak skvělé pracovní nabídce?

CHARLYNN

Zděšeně jsem civěla na kus papíru v ruce. Byla jsem si jistá, že jsem určitě četla špatně.

„Výpověď z bytu,“ zašeptala jsem. Podívala jsem se na domácího. „Výpověď z bytu?“ zopakovala jsem znovu hlasitěji. „Vždyť dlužím teprve za minulý měsíc!“

Terry se nevzrušeně opřel o rám dveří. Podíval se na mě jedním z těch svých dlouhých, vilných pohledů, které jsem nesnášela. Ustoupila jsem o krok dozadu, nelíbila se mi taková blízkost.

„Ne ne. Včetně tohodle mi dlužíš už za tři měsíce.“

„Za tři?“ vyjekla jsem. „Ale já jsem svoji část nájemného dala Trish – nechápu to. Řekla mi, že máme zaplaceno – mám stvrzenky!“

„Tak mi je ukaž.“

Běžela jsem do malé kuchyňky a zprudka otevřela šuplík. Vyndala jsem z něj obálku a z ní vytáhla svazek papírů. Polekaně jsem se otočila, když jsem zjistila, že Terry za mnou šel až do kuchyně. Moc ráda jsem ho neměla – naháněl mi strach. Potlačila jsem nervozitu a podala mu papíry. „Tady jsou.“

Koukl se na ně, zavrtěl hlavou a strčil mi je zpátky do ruky.

„Jsou falešný.“

Podívala jsem se na ústřižky. Když mi Trish řekla, že nájem je zaplacený, nikdy jsem je nekontrolovala. Dávala je do zásuvky k ostatním. Teď, když jsem si je prohlédla, jsem viděla, že Terry nelhal. Byla to jenom kopie.

„Kam ty peníze zmizely?“ zablekotala jsem.

Pokrčil rameny. „Asi je dala někomu jinýmu.“

Zaplašila jsem nával paniky, která se mě zmocňovala. „Musí přece existovat něco, co můžu udělat.“ Nechtěla jsem sice Terryho o nic žádat, ale spolkla jsem odpor. Neměla jsem na výběr. „Trish mě podfoukla, Terry. Zdejchla se se vším, co mi patřilo, a všechno mi ukradla. Navíc jsem přišla o zaměstnání. Snad byste mi mohl dát nějaký čas, abych to mohla vyřešit.“

V očích mu zaplál predátorský svit. Přistoupil blíž ke mně a očima mi přejížděl nahoru a dolů po těle. Tentokrát se už svůj zájem ani neobtěžoval ničím maskovat.

„Můžu tě nechat zaplatit tvý dluhy stejným způsobem, jakým mi platila tvoje spolubydlící.“

„Co… cože?“

„Posledních pár měsíců platila nájemný vleže na zádech.“ Oplzle na mě pomrkával. „Nebo taky vkleče na kolenách.“

Odstoupila jsem od něho a divoce přitom vrtěla hlavou. „Ne.“

Usmál se. Byl to chladný a krutý úsměv. „Vsadím se, že v posteli jsi pěkná rošťanda, viď?“ Natáhl ruku, uchopil do ní část mých kadeří a silně zatáhl. „O zrzkách se ví, že maj temperament. Rád bych tě viděl pěkně rozdělanou, jak se mnou bojuješ.“ Odmlčel se a olízl si rty. „Já to mám rád, když se ženský bráněj.“

Z jeho slov se mi sevřel žaludek. Znechuceně jsem odstrčila jeho ruku.

„Pokud nechcete, abych vám vecpala koule do krku, radím vám, až jdete dál. Řekla jsem ne. Vypadněte.“

Jeho výraz zůstal stejný – pokud se vůbec změnil, byl jedině ještě chladnější. „Dej mi, co chci, a můžeš v tom bytě zůstat ještě měsíc.“ Pak se na mě ušklíbl. „Když budeš dobrá, třeba i dýl.“

Chtělo se mi zvracet. Místo toho jsem však naklonila hlavu ke straně, jako bych uvažovala o jeho šlechetné „nabídce“. Přišla jsem k němu blíž, položila dlaň na jeho ruku a sklopila oči. Jeho spokojené zamručení se rázem změnilo v bolestné zavytí, protože jsem mu drsně ohnula prsty dozadu. Využila jsem situaci, kdy zápasil s bolestí, sevřela mu paži a trhla mu s ní vzhůru do nepohodlného úhlu tak, aby to bolelo. S rukama zkroucenýma za zády jsem ho dostrkala ke dveřím a vystrčila ven.

„To bych radši byla bezdomovec!“

S prásknutím jsem zabouchla dveře a vztekle za sebou zamkla. S hlasitým cvaknutím jsem zasunula řetěz. Slyšela jsem, jak huhlá a nadává na opačné straně dveří.

Stačila jsem od nich jen kousek poodejít a dveře se znovu otevřely. Ve škvíře na délku řetízku se objevil Terryho odporný ksicht.

„Ty mrcho, na to jsi zapomněla. Mám klíč, se kterým se dostanu dovnitř, kdykoliv se mi zachce.“

Zabouchl dřív, než jsem se stačila pohnout.

Okamžik jsem stála a v prsou se mi vzedmula úzkost. Měl pravdu. Dostane se sem, kdy bude chtít. Když se odstěhovala Rhonda, moje první spolubydlící, občas se mi zdálo, že u mě za mojí nepřítomnosti v bytě někdo byl, ale nikdy jsem to nemohla dokázat. Trisha, další spolubydlící, pracovala z domova a tvrdila, že ji nikdy neobtěžoval.

Terry nadzvedl vršek poštovní schránky na staromódních dveřích. „Máš to tady do konce měsíce. Buď zaplatíš, co jsi dlužná, plus měsíc navrch, nebo vocaď vypadneš.“

Schránka se zavřela s hlasitým kovovým klapnutím a chodbou se rozlehly Terryho těžké, šouravé kroky.

Konec měsíce byl za týden. Teď jsem dlužila nájemné za tři měsíce. Svezla jsem se po stěně na podlahu a v zoufalství si zabořila ruce do vlasů.

Rozhlédla jsem se po malém bytě. Bydlela jsem tady dva roky. Když se Rhonda provdala, dala jsem si inzerát a našla si novou spolubydlící, s níž bych se dělila o placení účtů. S Trish to ze začátku vypadalo skvěle. Ráda vařila, byla s ní legrace, a mně připadalo, že jsem našla novou kamarádku. Když jsem se jí přiznala, že jsem z našeho domácího kapku nervózní a že s ním vždycky jednala Rhonda, Trish se nabídla, že mu bude každý měsíc chodit platit nájem. Říkala, že nechce, abych „se cítila nepříjemně“ a že „ona ho zvládne“. Dala si záležet a první měsíc mi ukázala, že účtenku dává do šuplíku, a já už jsem na to pak nikdy ani nepomyslela.

Až jsem jednoho dne před dvěma týdny přišla domů a zjistila, že se mi nabourala do účtů, ukradla mi veškeré peníze, zaplatila si nějaké věci z mojí kreditní karty, sebrala všechno cenné, co jsem vlastnila, a pak zmizela.

Doslova.

Zdálo se, jako by ani nikdy neexistovala. Což, jak se ukázalo, byla pravda. Když jsem to přišla ohlásit na policii, zjistila jsem, že mě podvedla. Žádná osoba jménem Trish Gordonová neexistovala. Byla dobrá. Telefonní čísla, na která jsem volala, abych prověřila její doporučení, už neexistovala. Jména na její přihlášce byla všechna falešná. Byla to profesionálka a já jsem propadla jejímu přátelskému, ochotnému vystupování – sežrala jsem jí to i s navijákem.

Tentýž týden jsem přišla o zaměstnání. Průmyslová společnost, u níž jsem pracovala, prostě bez varování skončila. Nemohla jsem najít jinou práci na plný úvazek, a ty na částečný úvazek, které jsem měla, stěží stačily na základní potřeby, natož na nájemné. Ještě víc mě zděsilo, když jsem zjistila, že Trish sebrala i se vším ostatním také peníze, co jsem si dala stranou na nájemné na tento měsíc.

A teď jsem se dozvěděla, že ukradla i ostatní peníze na nájem a vyměnila je za kuřbu a sex.

Byla jsem v háji. Totálně v háji.

Kelly se na mě koukla přes brýle. „Mohla bych pro tebe něco udělat, Char?“

Napila jsem se vína. Kelly byla skoro stejně švorc jako já, takže nemělo smysl ji žádat o půjčku. „Není co. Do týdne se musím odstěhovat a najít si práci. Brnkačka, co?“

„Mohla bys spát u mě na gauči,“ navrhla nenadšeně.

Poplácala jsem ji po ruce. „Na tom gauči už spíš ty.“ Kellyin byt byl maličký – byla to jenom jedna místnost v penzionu. Měla to tam ráda, ale když jsme jeden čas zkoušely bydlet společně, málem to zničilo naše přátelství. Byly jsme úplně odlišné typy.

„Nějak bychom to zvládly.“

„Díky.“ Nechtěla jsem si ani představovat, že by na to mohlo dojít, ale pravda byla, že mohlo.

„Kam jsi poslala nabídky?“

„Všude možně. Kavárny, dočasné služby, různé podniky. Dala jsem životopis na internet na spoustu pracovních stránek. Nic.“

„Ukaž mi to.“

Přisunula jsem k ní svůj notebook a nalila si víno. Byla to jedna z mála věcí, které po sobě Trish zanechala – zřejmě se jí ta krabice zdála moc těžká a nechtělo se jí s ní tahat.

Víno a čínská nudlová polívka z pytlíku byly skvělá večeře. Poprvé. Podesáté už to bylo k nesnesení.

„Probrala jsi toho hodně.“

„Já vím.“

„Co je to Solutions for You?“ zeptala se a nakrčila obočí.

„No, to je něco jako Craiglists – trochu míň formální než ty ostatní stránky s inzeráty na zaměstnání,“ vysvětlila jsem jí. „Dá se tam najít nová práce nebo nová skříň, když budeš chtít. Inzeráty na všechno možný. Už jsem o tom slyšela a řekla si, že to stojí za pokus.“

„Asi jo.“ Kelly zkoumala stránku. „Hele, koukni, je tady novinka.“ Zachichotala se. „Vypadá to… zajímavě.“

Naklonila jsem se jí přes rameno a trochu zamžourala, abych viděla na obrazovku. S tím vínem a bez brýlí, které jsem založila nevím kam, bylo dost těžké se soustředit.

Hledá se: Dívka Pátek / Pravá ruka

Povinnosti:

Vedení domácnosti, nákup potravin, praní, vaření.

Požaduju zdatnost v účetnictví, fakturování, bankovnictví, kontrole zásob a správě webových stránek pro podnikání.

Nutné je umět řídit, schopnost zorganizovat si činnost a pracovat samostatně.

Předpokladem je mít rád život na venkově

s omezeným přístupem do větších měst.

Láska ke psům podmínkou.

Dovednost péct koláče výhodou.

Pracovní doba: pondělí až pátek 08:00 – 18:00,

sobota 8:00 – 12:00.

V sobotu odpoledne a v neděli volno.

Pokoj s vlastní koupelnou. Strava plus plat.

Pouze vážní zájemci.

Začala jsem se smát. „To jako vážně, jo? Dívka Pátek? Kdo ještě dneska používá takový výrazy? Nějaký geronti?“

Kelly se zasmála. „To je teda seznam.“

„Páni, to teda jo,“ zabručela jsem a četla dál.

„Péct umíš báječně. Děláš skvělej citronovej koláč. A ten borůvkovej je taky boží,“ zavtipkovala.

Zahihňala jsem se a dloubla do ní loktem. „Určitě je to nějakej starej dědek. Ti milujou buchty.“

Znovu jsem si inzerát prohlédla, pak se podívala na jméno autora a ohrnula nos. „Má spoustu požadavků. Ten chlap je zřejmě posedlý kontrolováním druhých. Hledá zaměstnance nebo manželku? Panenko skákavá, jediný, co na tom seznamu není, je porodit děti a misionářský sex.“

Mrkla na mě. „Třeba má rád anál. Z toho žádný děti nejsou.“

Pobaveně jsem si odfrkla. „Nemůžu uvěřit, že někdo vyvěsí na net něco takovýho.“ Podívala jsem se na status. „A má tam už čtyři odpovědi! Panebože.“

„Ty lidi.“ Kelly zavrtěla hlavou. „Jsou fakt divný.“

Zavřela jsem noťas a dopila sklenici. „To teda jo.“

Kapitola 2

CHARLYNN

Kelly odešla. Zamkla jsem dveře a zírala na skoro prázdný byt. Zůstala tu už jenom stará pohovka a otřískaný stůl. Všechno, co Trish dokázala uzvednout a odnést, bylo pryč. V ložnici ležela matrace přímo na podlaze, protože odmontovala rám postele a vzala si ho taky. Skříň s oblečením byla pořád tady – nepochybně jí připadala moc stará a ošklivá, než aby se s ní obtěžovala. Z pokoje, kde bydlela, odnesla úplně všechno.

Mohla jsem být ráda, že jsme nebyly stejně velké. Jinak by určitě bylo pryč i všechno moje oblečení. Na komodu naštěstí nesáhla, což znamenalo, že fotoalba, která patřila mým rodičům, byla v bezpečí. Takhle mi zůstalo aspoň to. Notebook jsem ten den měla s sebou. Kdyby ne, byl by jistě taky fuč.

Povzdechla jsem si a rozhodla se dát si sprchu. Byla jsem unavená. Šla jsem se převléct do županu, ale zastavila jsem se, protože se ozvalo zaklepání na dveře. Zasmála jsem se a šla otevřít. To by mě zajímalo, co zase Kelly zapomněla. Měla děravou hlavu a pořád zapomínala klíče nebo mobil.

Jenže to nebyl Kellyin usmívající se obličej, co na mě za dveřmi čekalo. Stál tam Terry, mírně se potácel, linul se z něho pach alkoholu a bez ostychu na mě chlípně vejral.

Strčila jsem do dveří a nechala je pootevřené jen na pár centimetrů. „Co chcete?“

Zíral na mě úzkou škvírou. „Chtěl jsem se kouknout, jestli sis to nerozmyslela.“

„Ne.“ Pokusila jsem se dveře zavřít, ale nešlo to, protože do nich strčil nohu.

Jeho hlas zněl tiše a vztekle. „Ty si myslíš, že jsi na mě moc nóbl?“

„Nemíním poskytovat sexuální služby výměnou za nájemné. Vypadněte od mých dveří, nebo zavolám poldy,“ vyštěkla jsem.

Opřel se o dveře a já jsem povolila. Jak na to nebyl připravený, vpadl dovnitř. Skočila jsem mu na záda a zkroutila mu ruku. „Kolikrát to mám ještě opakovat, ty kreténe? Řekla jsem ne.“

Vstala jsem. „Vypadni.“

Vyhrabal se na nohy a ve tváři měl vztek. Vyzvala jsem ho, ať si něco zkusí. Dveře byly otevřené, byli by tu svědci – řvala bych jako na lesy. Dovrávoral blíž a z jeho zatuchlého dechu se mi dělalo zle. „Dostanu se k tobě do bytu, kdy budu chtít, ty malá štětko. Mysli na to, než zavoláš poldy.“ Odfrkl si. „Moje slovo proti tvýmu,“ řekl, ale otočil se a klopýtal pryč. „Čubko,“ zahuhlal.

Zavřela jsem dveře a zamkla a pak na ně zírala. Může se dostat dovnitř. Měl klíče od všech dveří. Na těch mých byl jenom jeden zámek a potom už jenom ten hloupý malý řetízek, který jsem mohla zaháknout a vyhlédnout ze dveří, kdybych chtěla. Proti někomu jako Terry to byla nulová ochrana. A ani jsem si nemohla být jistá, jestli by policajti něco udělali. Už jsem měla dost problémů, když jsem se je snažila přesvědčit o Trish. Náhodou mě zaslechl jiný polda, který věděl o dalším takovém případu, a teprve pak mě začali brát vážně a sepsali to se mnou.

Otřásla jsem se a řekla si, že do sprchy už nepůjdu. Posadila jsem se na pohovku. Otevřela jsem notebook a googlila nějaké další zabezpečení dveří. O deset minut později jsem mohla obdivovat svoje dílo. Pod uvolněné těsnění dveří jsem zastrčila čepel nože na máslo tak, že se jeho rukojeť opírala o dřevo, což mi poskytlo o něco lepší zabezpečení. Pro jistotu jsem přidala pod rám ještě dva další nože. Terry by si tak sice mohl odemknout, ale nože by mu nedovolily dveře otevřít, dokud by je nevyrazil. Takovou pozornost by na sebe upoutat určitě nechtěl. Nebylo to sice nic extra, ale když tam ty nože budou, mohla bych se aspoň trochu vyspat.

Roztřeseně jsem dopila víno, dohnaly mě nervy.

Potřebovala jsem něco dělat. Vzteklá na celý svět jsem naštvaně klikla na stránku Solutions for You. Jen jsem nevěřícně vrtěla hlavou nad tím, kolik lidí kontaktovalo Cyclemana kvůli jeho fantastické nabídce.

Nemohla jsem odolat a poslala mu zprávu.

Charly: Je to inzerát na manželku nebo na práci?

Cycleman: Co je to za otázku? Jde o zaměstnání. Povinnosti jsou uvedeny.

Charly: Dívka Pátek, vy sexisto? Povinnosti? Kolik je vám let? Jděte s dobou!

Cycleman: Omlouvám se za urážku. Co navrhujete? Osoba Pátek? Máte zájem?

Odfrkla jsem si.

Charly: Osoba Pátek by bylo o něco lepší. Ale já pro sexisty nepracuju. V dnešní době a ve vašem věku byste měl být uctivější. Ta pozice by se měla jmenovat Asistent – Pomocník – Manažer – Kámoš. Musíte jít s dobou.

Cycleman: Nejsem sexista – jenom jsem ještě nikdy nepsal inzerát. Změním znění, jestli přijdu na to, jak to udělat.

Znova jsem se zasmála. Jak jsem předpokládala, byl to nějaký stařík.

Charly: Hodně štěstí s hledáním toho, kdo by to všechno pro vás dělal. Myslím, že byste k tomu seznamu měl připsat ještě služku.

Cycleman: Pokud se chcete přihlásit, bylo by třeba změnit přístup.

Charly: Já na tuhle práci nejsem ten správnej typ.

Cycleman: Protože jste muž? Klidně zaměstnám i muže. Vlastně bych byl radši. Míň problémů.

Zamračila jsem se. Proč si myslí, že jsem muž? Vyletěl ze mě další smích. Charly bylo zkráceně Charlynn. Přátelé mi říkali Char nebo Charly. Na internetu jsem vždycky používala zkrácenou verzi. Pokrčila jsem rameny, nakonec to bylo fuk.

Charly: S muži jsou taky trable. Něco o tom vím. A jen málo z nich umí péct koláče.

Cycleman: No vida, tak kdo je teď sexista?

Charly: Jenom se držím skutečnosti. Na rozdíl od toho inzerátu.

Cycleman: Jsem dost vytížený, nemám čas na klábosení. Jestli nemáte zájem, tak dobrou noc.

Ukázala jsem na monitor zvednutý prostředníček a stránku zavřela.

Jestli mám zájem? Ani náhodou. Hodně štěstí tomu, kdy by pro něho chtěl pracovat.

Přesto jsem se cítila líp, když jsem mu dala tak zabrat.

Ale ne zas o tolik líp, abych dobře spala. Zdřímla jsem si na pohovce, mobil a kuchyňský nůž jsem měla po ruce. Trvalo to věčnost, než konečně přišlo ráno.

Druhý den jsem musela ven, protože jsem měla před sebou pracovní pohovor. Pečlivě jsem se oblékla, zkontrolovala, jestli na chodbě nikdo není, a vyrazila. Byla jsem unavená a pořád jsem nevěděla, co mám dál dělat, ale doufala jsem, že se mi dnes podaří získat práci. Mohla bych nějakou dobu spát u Kelly na zemi, než si najdu nové bydlení a našetřím si na nájemné a zálohu. V tomhle bytě jsem už prostě zůstat nemohla. I kdybych dnes tu práci dostala, neměla jsem peníze na doplacení nájmu, a k Terrymu jsem se nemínila přiblížit ani náhodou.

K budově jsem dorazila o deset minut dřív. Zastavila jsem se na toaletách, abych se upravila, a vydala se do čísla kanceláře, které jsem dostala. Usmála jsem se na recepční a řekla jí svoje jméno. Zamračila se na mě: „Omlouvám se, ale to musí být nějaký omyl.“

Srdce mi pokleslo. „Promiňte, cože?“

„Včera jsme to místo obsadili. Mysleli jsme, že vás někdo kontaktoval.“

Polkla jsem a v krku mi vyschlo. „Nikdo mi nevolal.“

Recepční si povzdechla. „Omlouvám se, že jsme vás připravili o čas.“

„Nemáte něco jiného? Nějaké jiné místo?“ otázala jsem se zoufale. „Můžu dělat cokoliv.“

„Ne.“ Tvář jí zjihla. „Je mi to opravdu líto. Vím, jak je to teď těžké. Hodně štěstí.“

Spěchala jsem pryč, než si všimne slz, které se mi tlačily do očí. Vrátila jsem se zpět na toalety, kde jsem byla předtím, a zamkla se v kabince. Nechala jsem téct zadržované slzy a vzlykala do dlaní. Spoléhala jsem se, že tohle – nebo něco jiného – dobře dopadne. Byl to poslední pracovní pohovor, na který jsem měla jít.

Chvíli jsem plakala, ale pak jsem si oči otřela. Šla jsem k umyvadlu, umyla si ruce a opláchla si obličej studenou vodou. Poté jsem bezcílně chodila po centru Toronta. Když jsem se sem přistěhovala, měla jsem velké naděje. Kouzlo velkoměsta mě fascinovalo. Teď mi však připadalo chladné a děsivé. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak osamělá jako teď, kdy jsem seděla na lavičce a sledovala, jak kolem pospíchají lidé, chvátají do práce a z práce, žijí svoje životy.

Před očima si mi vybavila tvář mého otce. „Hlavu vzhůru, děvče. Zítra přijde nový den.“

Dlouze jsem vydechla. Musela jsem to nějak vyřešit, a neměla jsem na koho se obrátit pro pomoc. Moje máma umřela na mozkové aneuryzma, když mi bylo deset. Táta umřel dva roky po ní a ta trocha peněz, kterou mi zanechal, teď byla kvůli té mrše Trish pryč. Kelly neměla taky ani vindru a do toho jsem ještě měla přijít o střechu nad hlavou.

Pokud bych se nechtěla pelešit s Terrym.

Stačilo na to jen pomyslet a naskočila mi husí kůže.

Stočila jsem pohled k obloze.

Kdy se z mého života stala taková tragédie?

Podívala jsem se do peněženky. Na celém světě jsem měla sedmadvacet dolarů. To bylo všechno. V bytě jsem měla ještě pár čínských polévek, prázdnou krabici od vína, nějaké krekry a sklenici instantního kafe. Trish odnesla i kávovar.

Zbytek dne jsem se potulovala po městě a žádala o práci, až jsem to nakonec vzdala, protože mi došly životopisy a úsměvy. Zašla jsem do obchodu a koupila chleba a nejlacinější burákové máslo, co měli. Příštích pár dní budu moct aspoň jíst namazané sendviče. Když jsem se vrátila do bytu, chtěla jsem chleba dát do ledničky. Otevřela jsem dvířka a zůstala jako přimrazená. Na prázdné poličce trůnila lahev piva.

Já pivo nepiju.

Ale Terry ano. Poznala jsem značku podle lahví, které jsem u něho často vídala.

Terry tady byl. Nechal tady lahev jako připomínku, že se může kdykoliv dostat dovnitř.

Vyděšeně jsem popadla nůž a prohledala byt. Když jsem se ujistila, že už tady není, zastrčila jsem nože do těsnění dveří, posadila se na starou pohovku a přitáhla kolena k hrudi.

Nebyla jsem tu v bezpečí a musela jsem pryč.

Otázkou bylo kam.

Vzala jsem notebook a znovu se podívala na webovky, kde už jsem byla. Doufala jsem, že na mě někde bude čekat nějaká zpráva, ale nikde nic. Prohlédla jsem všechny svoje statusy, nikde se však neobjevilo nic nového. Doufala jsem, že mi někdo odpoví a budu moct zaskočit jako servírka, dělat barmanku nebo jinou brigádu, jenže jsem tam neměla nic.

Napadlo mě, jestli bych neměla nárok na sociální dávky. Pak jsem zavrtěla hlavou. Musím si najít práci.

Jakoukoliv práci.

Oči mi padly na otevřené okno Solutions for You. Znovu jsem si přečetla inzerát, ze kterého jsem si včera večer dělala legraci. Zírala jsem na něj a okusovala si nehty. Včera jsem si byla jistá, že ten, kdo ho napsal, musí být mrzutý starý bručoun.

Dívka Pátek. Cycleman. K smíchu.

Najednou něco připoutalo můj pohled. Podívala jsem se ke dveřím. Pod nimi jsem z druhé strany spatřila stín nohou, klika se začala otáčet. Pomalu. Tiše. Vyděšeně jsem ve světle z chodby sledovala zablesknutí kovu, jak se zámek otáčel. Dveře se o kousek pootevřely a pak se zastavily. Kov nožů, které jsem do nich zasunula, bránil otevření. Dveře se však pohnuly znovu, pak ještě jednou. Zámek se vrátil na původní místo, klika se otočila zpátky. Stín nohou zmizel.

Ale já jsem věděla, že se zase vrátí.

Opět jsem se podívala na displej. Nevrlý bručoun byl mnohem lepší než násilník.

Vzpomněla jsem si, co psal ohledně mého přístupu, a říkala si, že už mi určitě nebude chtít odpovědět.

Spolkla jsem svoji hrdost, klikla na inzerát a otevřela chatovací okno.

Charly: Je to místo ještě volné?

Kapitola 3

MAXX

Sedl jsem si ke starému stolu a prohrábl si rukou vlasy. Měl jsem za sebou další náročný den – další den, kdy jsem ani zdaleka nestihl udělat všechno, co bylo potřeba zvládnout. Sáhl jsem po lahvi s vodou, vypil ji a odhodil do koše na recyklaci.

Klikl jsem myší a zkontroloval počítač. Potřeboval jsem uspořádat zásoby náhradních dílů a dostat se do banky. Musel jsem udělat spoustu věcí, na které jsem v poslední době neměl ani čas, ani energii.

Kliknul jsem na stránku s nabídkami zaměstnání a prohlédl si došlé zprávy. Měl jsem tam asi deset odpovědí na inzerát, které jsem všechny hned vyhodil. Čtyři byly falešné a jedna obsahovala až moc osobních informací. Pár požadovalo víc peněz, než jsem nabízel. Některé mě vyděsily, ženy, které odpovídaly, byly příliš staré, než aby pracovaly. Hledaly místo, kde by mohly bydlet, ne zaměstnání, a já jsem neměl čas se o někoho starat. Zbytek odpovědí nebyl míněný vážně, což mě nakrklo. Nemám čas zabývat se idioty. Ten chlápek, co mi poslal zprávu včera večer, byl vlastně docela překvapení. Rozhodně měl svůj názor a napsal mi, co si o mém inzerátu myslí. Popravdě řečeno mě to rozesmálo. Když jsem si svoji nabídku znova přečetl, uznal jsem, že je fakt kapku sexistická, ale dneska jsem neměl čas ji změnit. Neměl jsem rád moderní technologie, hlavně proto, že jsem je většinou nechápal. Když jsem byl mladší, zajímal jsem se mnohem víc o motory a veškerý čas jsem trávil v dílně s tátou. Naučil jsem se používat technologie, které jsem potřeboval pro dílnu – a zbytek mi připadal zbytečně náročný a upřímně řečeno otravný. Facebook, Instagram, webové stránky – všechno. Používal jsem je, když jsem musel, ale zároveň jsem věděl, že bych potřeboval někoho s většími zkušenostmi, aby mi to pomohl zvládnout.

Překvapilo mě, že tam byla nová zprávu od Charlyho. A ještě víc mě překvapilo, že se ptal, jestli je to místo ještě pořád volné. Aspoň se zdálo, že se na to ptá – napůl jsem měl dojem, že mě chce zase jenom popíchnout. Než jsem odpověděl, prohlédl jsem si jeho profil. Nabízel dost málo informací, vlastně jenom to, že má zkušenosti z kancelářské práce a že hledá práci k okamžitému nástupu. Obojí se mi hodilo. Jinak tam už nebylo nic moc, ani fotka, ani osobní detaily.

Cycleman: To má být všeobecný dotaz, abyste mohl zase kritizovat, nebo skutečná otázka?

Charly: Skutečná otázka. Jde o práci, že ano? Potřebuju to vědět jistě…

Cycleman: O co jiného by mělo jít?

Charly: Vaše nabídka vyvolává dojem, že hledáte manželku. Pokud ano, tak by to nešlo. Myslím tím, že Dívka Pátek – to je trochu zastaralé, ne?

Měl pravdu. Bylo to zastaralé. Ale protože už jsem znal jeho mínění, nechtěl jsem dál ztrácet čas.

Cycleman: To už jste dal jasně najevo včera večer. Je to můj první inzerát a potřebuju někoho, kdo se bude starat o moji dílnu a dům. Ten název znám z dřívějška.

Charly: Služka/Poskok by byl lepší název.

Cycleman: Dobře, fajn. Nehledám manželku. Vůbec ne. Co teda takhle asistent? Tenhle popis práce by vám vyhovoval? Máte zájem? Jsem dost vytížený.

Charly: Vytížený – to jste říkal už předtím. Tak se nečertěte. Mám zájem. Mám spoustu zkušeností s vedením kanceláře i domácnosti. Starám se o sebe už dost dlouho, takže umím obojí. S vařením to není slavné, ale hlady neumřete. A umím péct koláče. Jak je ten váš pes velký?

Sevřel jsem rty. Ale aspoň se teď ptá k věci. Napsal jsem odpověď.

Cycleman: Je to zlatý retrívr, kluk. Velký, ale přátelský.

Charly: Prima. Labradoři jsou fajn.

Cycleman: Máte životopis?

Charly: V příloze.

Otevřel jsem přílohu a rychle ji pročetl. Moc mi toho neprozradila, ale dočetl jsem se, že v pracovním procesu je už víc než pět let. Nahoře bylo uvedeno jméno C. L. Hooper a telefonní číslo, ale adresa tam chyběla. Nad datem narození jsem se pozastavil. Bylo mu teprve pětadvacet, o dvanáct let méně než mně. Mnul jsem si bradu, ale pak jsem se rozhodl, že na tom nezáleží. Pokud bude tvrdě pracovat, je mi to jedno. Má z něho být zaměstnanec, ne kamarád. Potěšilo mě, že jsem na seznamu jeho předchozích zaměstnání našel taky mechanika. Nerad jsem to přiznával, ale zatím vypadal jako jediný schopný kandidát.

Cycleman: Máte zkušenosti s prací v autodílně? Rozumíte motorům?

Charly: Celkem jo, ale žádnej velkej expert nejsem. Spíš v kanclu než pod kapotou.

Spokojeně jsem zabručel. Nepotřeboval jsem mechanika, ale pokud by rozuměl tomu, co dělám, byla by to výhoda.

Charly: Hodnocení od mého předchozího šéfa je přiloženo.

Prolétl jsem posudek od Petera Phelpse. Loajalita, pracovitost, čestnost, spolehlivost – to byly zásadní výrazy, které jsem z něho pochytil. Byly to pro mě podstatné pojmy – zejména nyní. Obzvlášť mě oslovilo prohlášení, že by C. L. Hoopera okamžitě přijal zpátky. Bylo tam uvedené telefonní číslo, takže si můžu ověřit, že je to pravda. Udělám to hned, jak budu mít čas.

Cycleman: Proč jste s tou prací skončil?

Charly: Společnost zkrachovala.

Chvíli jsem uvažoval, pak jsem se rozhodl. Někoho jsem potřeboval a Charly potřeboval práci. Připadal mi jako fajn kluk. Trochu hubatý, ale na tom se dá zapracovat.

Cycleman: Pracovní doba je dlouhá a očekávám, že budete pracovat tvrdě.

Charly: Tvrdá práce mi nevadí. Říkáte, že nabízíte taky stravu?

Cycleman: Ano.

Charly: Dají se dveře zamknout?

Ta otázka mi připadala divná, ale vlastně oprávněná.

Cycleman: Ano.

Charly: Prima.

Cycleman: Budete muset jezdit pro potraviny a vyzvedávat zásoby.

Charly: Zvedání těžkých předmětů?

Cycleman: To by byl problém?

Charly: Jo, mám potíže s plotýnkama.

Zaváhal jsem. Nechtěl jsem nějakého lazara, o kterého bych se musel starat.

Cycleman: Dobře, nějak to vyřešíme.

Charly: Kde vlastně sídlíte?

Cycleman: Poblíž Lomandu. V malém městečku.

Charly: Lomand je malé městečko.

Cycleman: Tohle je ještě menší. Není to moc daleko.

Charly: V pohodě.

Opřel jsem se a zíral na monitor. Připadal mi jako slušný chlapík. Kladl poměrně inteligentní otázky a jeho profil měl dobré hodnocení. Nikdy nikomu nedělal problémy a lidé, se kterými byl ve spojení, si ho při posuzování vysoce cenili.

Cycleman: Tak máte zájem? Plat je 1000 $ měsíčně plus strava. Zkušební doba jeden měsíc.

Obrazovka zůstala chvíli prázdná, a tak jsem čekal, než se objeví odpověď. Byl jsem ochotný jít s nabídkou platu trochu výš, ovšem počkal jsem si, jaká bude jeho reakce.

Charly: Kdy mám začít?

Mrknul jsem na nástěnný kalendář. Byla středa. Zítra a v pátek jsem byl úplně zasekaný.

Cycleman: Přijedete autem?

Charly: Autobusem. Pojedu z Toronta.

Podrbal jsem se na bradě. Toronto odtud bylo tři hodiny cesty. Docela dálka, nejspíš tady nebude nikoho znát. To bylo plus.

Cycleman: Ale umíte řídit? Nebo je to problém?

Charly: Žádnej problém. Normálně jezdím. Ale držet si auto v Torontu je moc drahý.

To znělo rozumně. Podíval jsem se na autobusový jízdní řád a pak odpověděl.

Cycleman: Díval jsem se na spojení. Našel jsem autobus, se kterým sem dojedete v sobotu v deset. Vystoupíte v Littleburnu. Je to jedna zastávka za Lomandem. Řekněte řidičovi, ať vám tam zastaví, protože jinak tudy jenom projíždí.

Charly: Fajn.

Cycleman: Počkám na vás u smíšeného zboží.

Charly: Dobře. Tak zatím.

Potom se odhlásil.

Spokojeně jsem se opřel v židli. Díky tomu, že šlo o chlápka, to bude s ubytováním jednodušší. Obával jsem se, že kdyby to byla žena, musel bych jí nabídnout pokoj v domě, ale to jsem ve skutečnosti nechtěl. Prostor za servisem nebyl sice nic moc, ale bude tam mít soukromí, dostatečně pohodlnou postel a slušnou koupelnu. Bylo tam dokonce i křeslo a televize a malý úložný prostor. Ten kluk bude moct využívat ledničku tady v kanceláři, kdyby si tam chtěl dát vychladit něco k pití. Může tady mít i něco k jídlu, ale budu ho muset varovat ohledně myší. Nechat tu rozbalené jídlo – to byla pro ty malé prevíty písemná pozvánka. Dokonce i uvnitř v domě jsem potraviny uchovával v uzavřených nádobách.

Vstal jsem, protáhl se a zavolal Rufuse. Přiběhl zezadu, jazyk vyplazený a vesele vrtěl ocasem. Byl čas na večeři a on to moc dobře věděl.

Zamkl jsem a vydal se zpátky do domu. Cestou jsem uvažoval, jaké mražené jídlo si ohřeju dneska. Ten kluk říkal, že vařit umí. Doufal jsem, že to znamená, že vaří líp než já.

Probral jsem obsah mrazáku a hodil do mikrovlnky další jídlo bez chuti a vůně.

Horší to určitě nebude.

Kapitola 4

CHARLYNN

Zírala jsem na obrazovku počítače a vlastně nemohla uvěřit, co jsem právě udělala. Vzala jsem práci, které jsem se ještě včera posmívala. Nechala jsem se zaměstnat od cizího člověka, jemuž jsem měla v podstatě dělat služku a poskoka.

Zdál se mi hodně přímočarý, ptal se na základní věci. Předpokládala jsem, že to přichází s věkem. Nestaral se o můj původ ani o nic dalšího, zajímalo ho jen to, jestli splňuju požadavky a budu schopná tu práci dělat.

Zavřela jsem notebook a odstrčila ho od sebe. Takhle jsem si svůj život neplánovala. Zavřela jsem oči, nechtěla jsem brečet. Bude to jenom na čas. Můj táta vždycky říkal, že člověk musí vyjít s tím, co má.

Teď jsem měla šanci na práci. To mi pomůže vypadnout z tohohle bytu a naspořit si nějaké peníze. Budu tvrdě pracovat a ukážu tomu Cyclemanovi, co ve mně je. Až budu mít ušetřeno dost, můžu se vrátit do Toronta a najít si jinou práci. I kdyby to tam bylo hrozné, budu mít aspoň v kapse tisícovku dolarů a budu někde jinde než tady. Práci v rušné kanceláři jsem měla ráda. Byla jsem dobrá v organizování, uměla jsem vyhmátnout detaily a ohlídat lidi. Mám talent na vedení webových stránek a sociálních sítí. Dokážu zvládnout spousty různých úkolů najednou, neztrácím přitom klid a jako asistentka se můžu pochlubit tím správně přidrzlým vzhledem. Dobře vycházím s kolegy i s nadřízenými.

Určitě dobře vyjdu i s Cyclemanem.

Pokud se dokáže přenést přes fakt, že jsem ženská, a ne chlápek. Až mu ukážu, co umím, určitě se s tím srovná. Vždycky jsem uměla okouzlit starší lidi.

Znovu jsem otevřela notebook a zvědavě začala googlit autodílny v okolí Littleburnu. Vylezly mi čtyři, a tak jsem prozkoumávala informace, které se mi podařilo najít. Všechny působily docela dobře. Jedna z nich se specializovala na motorky a opravy. Ta byla jediná, která měla svoje webové stránky, ale byly dost zastaralé. Bylo tam i pár fotek motorek po opravě. Pořádně jsem si je prostudovala, všechny byly udělány dobře. Táta motorky miloval a pracoval s nimi celý život. Měl malou dílnu, kde jsem trávila každé léto až do doby, kdy jsem si uvědomila, že mám radši šaty než montérky a šminky než šmír. Ale i potom jsem o prázdninách u něj zvedala telefony, vyřizovala faktury a objednávala náhradní díly, aby nemusel nikoho platit a ušetřil. Když můj bratr zemřel, v tátovi spolu s ním zemřelo taky nadšení pro dílnu i pro celý život, a tak podnik prodal.

Zaplašila jsem vzpomínky a znovu se podívala na počítač. Aspoň v něčem jsem byla k Cyclemanovi upřímná. Dokázala jsem vyjmenovat součásti motoru, uměla jsem vyměnit olej nebo nasadit pneumatiku, ale práci v kanceláři jsem přece jenom ovládala líp.

Netušila jsem, ve kterém z těch servisů bych teď měla pracovat.

Oči mi padly na jednu fotku. Byl na ní postarší pán, který stál vedle Harleye a jemuž se do focení očividně moc nechtělo. Mžoural do objektivu a v dílně za ním byly vidět chaos a nepořádek. Měla jsem pocit, že je to on. Rozhodně vypadal, že potřebuje pomoc. Zahleděla jsem se na zrnitý obrázek. Jestli to byl Cycleman, nevypadal zle, jen trochu mrzoutsky.

To snad zvládnu.

Najednou mě něco napadlo. Našla jsem si informace o autobusových linkách a vyhledala tu, o které Cycleman mluvil. Když jsem viděla, za kolik je jízdenka, jen jsem polkla.

Stála dvaačtyřicet dolarů. V peněžence jsem teď měla jednadvacet dolarů. To bylo všechno. Musela bych si půjčit od Kelly. Je jediná, komu si můžu říct. Nebylo to moc peněz, takže tu byla aspoň nějaká šance, že je bude mít. Rychle jsem jí poslala textovku, kde teď je. Když jsem si přečetla její odpověď, zaúpěla jsem.

Kelly: Měla jsem možnost letět na focení na Jamajku. Zpátky budu za týden!

Kelly pracovala jako asistentka fotografa. Plat měla sice mizerný, ale výhody byly skvělé, a navíc se toho spoustu naučila. Pokud ale není ve městě, nemůžu si do ní půjčit. Ohledně internetového bankovnictví byla dost nedůvěřivá a radši všechno platila v hotovosti. Rychle jsem jí odeslala odpověď, nechtěla jsem, aby si kvůli mně dělala hlavu.

Charlynn: Našla jsem si práci, všechno vypadá nadějně. Je to ale mimo město. Ozvu se, až se usadím.

Zpátky mi přišel jenom smajlík, takže jsem pochopila, že má fofr. Povzdychla jsem si. Přemítala jsem, jak mám získat zbytek peněz na jízdenku. Napadlo mě, že bych mohla Cyclemanovi poslat zprávu a požádat ho o malou zálohu v hotovosti, ale měla jsem pocit, že by se mu to nemuselo moc zamlouvat. Rozhodla jsem se využít svoje poslední útočiště. Už jsem chtěla vstát, ale vtom jsem to uviděla zase. Stín nohou pod mými dveřmi. Pomalu se otáčející kliku.

Přikradla jsem se ke dveřím. Bylo mi jasné, že na druhé straně je Terry. Slyšela jsem, jak potichu nadává. Chtěla jsem se podívat kukátkem, ale vzpomněla jsem si na jeden film. Člověk před dveřmi tam měl takové zařízení, které mu umožňovalo nahlížet kukátkem dovnitř. Po špičkách jsem běžela do kuchyně a našla tam krycí lepicí pásku a černou fixku. Zabarvila jsem pásku barvou, připlížila se zpátky a kukátko přelepila.

„Já tě slyším,“ zamumlala jsem. „Vím, že tam jsi.“

Zatajila jsem dech, přikrčila se k zemi a zvedla uříznutou hokejku, kterou jsem obvykle používala k zajištění okna.

„Nemůžeš tam zůstat věčně. Já se vrátím. Musíš zaplatit, co mi dlužíš,“ posmíval se mi.

Opatrně jsem otevřela víko poštovní schránky. Jak jsem předpokládala, před dveřmi stál Terry. Sehnula jsem se ještě víc, nahlédla pod dveře a namířila hokejkou na jeho nohy.

Terry rád chodil po budově bosý. Připadalo mi nechutné, že vstupuje do bytů druhých lidí s holýma nohama, a jednou jsem mu řekla, aby si vzal boty. Vysmál se mi do obličeje.

„Měl jsi mě poslechnout, ty kreténe,“ zahučela jsem, napřáhla ruku s hokejkou a rychle s ní vyrazila dopředu, jako bych držela tágo na kulečník.

Hlasitě zařval bolestí. Odskočila jsem od dveří a zatajila dech.

„Za tohle mi zaplatíš, ty mrcho,“ zasyčel a vyrazil pryč.

Začala jsem se třást. Možná jsem ho radši měla prostě ignorovat. Jenomže mě to naštvalo. Tohle byl v podstatě můj domov, a nebyla jsem v něm v bezpečí. Jenže kam jsem měla jít? Neměla jsem žádné peníze, žádné místo, kde bych mohla přespat, byla jsem v pasti. Neměla jsem nikoho, na koho bych se mohla obrátit. Byla jsem naprosto sama.

Přesunula jsem židli pod kliku a cítila se o něco líp. Nemohla jsem sice ven, ale díky nožům a té židli se ani on nemůže dostat dovnitř. Sice jsem byla ve třetím patře, přesto jsem zkontrolovala, jestli jsou okna zavřená a zajištěná.

Teď jsem si byla jistá, že jsem v bezpečí. Ještě jsem zatáhla závěsy pro případ, že by se díval zezdola.

Prošla jsem chodbou do ložnice. Musela jsem něco dělat, nebo bych se zbláznila. Měla jsem odtud odjet za dva dny a do té doby jsem neměla důvod z bytu odcházet, takže Terry nebude mít příležitost dostat se dovnitř. To zvládnu. Mezitím se aspoň připravím.

Vytáhla jsem kufr uložený pod postelí a otočila se ke skříni. Byl to dárek od táty – jeho vzor se zářivými květinami bylo těžké přehlédnout. Mohla jsem s sebou vzít jenom to, co unesu, takže to musely být pouze osobní předměty. První věc, kterou jsem dala do kufru, byla moje fotoalba. Ostatní majetek, jejž jsem dostala po tátově smrti, byl uložený v malém boxu ve skladišti na severu. Jednoho dne, až ty věci budu mít kam dát, si je pojedu vyzvednout. Naštěstí jsem měla uskladnění ještě na nějakou dobu předplacené, takže jsem si aspoň kvůli těmhle poplatkům teď nemusela dělat hlavu, že na ně nemám. O ty uložené věci jsem nechtěla přijít.

Přihodila jsem svoje oblíbené oblečení, pak zašla do kuchyně a udělala si sendvič. Snědla jsem ho a mezitím jsem prohledávala šuplíky, jestli v nich nenajdu zapomenuté drobné. Měla jsem ve zvyku občas na různých místech nechávat pětidolarovou bankovku pro případ nouze, ale Trish je zřejmě musela všechny objevit. Našla jsem jenom dolar a půl v drobných.

Strčila jsem ruku i pod polštáře na pohovce a projela poličky ve skoro prázdné koupelnové skříňce, ale marně. Ta potvora mi ukradla i šminky.

Sedla jsem si na postel a podívala se na kufr. Byl už skoro plný, měla jsem radost, že se mi podařilo zabalit většinu toho, co jsem chtěla. Odnesla jsem notebook do ložnice a zjišťovala, kam až bych mohla dojet za dvaadvacet dolarů. Dostala bych se tak asi hodinu od Lomandu. Říkala jsem si, jestli bych nemohla jet stopem.

Hlava mi padla dozadu na zeď, jak se mi v ní ozýval otcův hlas, kázající o nebezpečích autostopu. V malém městě, kde jsem vyrůstala, jezdila stopem spousta mladých. Obvykle je vzali sousedé nebo známí. Poblíž velkého města to ale takhle nefungovalo a z okolí Lomandu jsem nikoho neznala.

Jenže co jiného jsem mohla dělat?

Otočila jsem hlavu stranou a otřela si slzu. Najednou jsem si všimla nějakého záblesku a vzpomněla si na krabici, kterou jsem nacpala dozadu do skříně. Přitáhla jsem si stoličku, vylezla na ni, vytáhla krabici od bot a odnesla si ji na postel. Dívala jsem se na její obsah a smála se a plakala najednou. Celé roky mi táta dával k Vánocům stejné dárky. Každý rok jsem od něho dostala novou peněženku. Ale ne normální, použitelnou peněženku. Zdálo se, jako by si vždycky dal tu práci a chtěl mi koupit tu nejošklivější peněženku na světě. Zářivé barvy, patchwork, třásně, třpytky – táta by bral i tu nejbláznivější. Legrace byla, že si myslel, že se mi to líbí, a já jsem nikdy neměla to srdce ho zklamat. Měla jsem je pořád, i když jsem se sem nastěhovala. Rozložila jsem je po posteli a dívala se na ně. Bylo jich deset a každá z nich vzbuzovala vzpomínky.

Vzpomínky na šťastnější časy, když byl můj brácha ještě naživu. My tři ráno o Vánocích, jak rozbalujeme dárky a pijeme horké kakao. Nikdy jsme neměli moc peněz, zato spoustu lásky. Dárky byly prosté, ale každý rok jsme s bráchou dostávali peněženky. Rozdíl byl v tom, že ty pro Seana byly černé nebo hnědé, zapínací, obyčejné peněženky. Ty pro mě byly všechno možné, jen ne obyčejné. Tátovi jsme je kupovali taky, protože měl pocit, že každý nový rok si zaslouží i novou peněženku. Byla to naše tradice.

Každá měla vždycky čtvrťák v kapsičce na drobné a vevnitř zastrčenou desetidolarovou bankovku.

Bohužel čtvrťáky i desetidolarovky byly dávno pryč. Zkusila jsem sáhnout do těch, co mi dal potom, co jsem se přestěhovala. Ty byly ještě divočejší než zbytek – nepochybně si myslel, že když teď žiju ve městě, potřebuju peněženku, co bude šokovat ještě víc. Měl dost děsný vkus. Podle něho platilo úsloví, že čím křiklavější šála, tím elegantnější košile. Musela jsem se smát, když jsem si pomyslela, že některé z jeho „nóbl košil“ dnes občas nosím jen tak nedbale přehozené přes tričko.

Vzala jsem do ruky peněženku a usmála se nad tím, kolik v ní je zipů a kapsiček.

Dívala jsem se, jak leží rozházené na posteli, a něco mě napadlo. Řekla jsem si, že bych je třeba mohla prodat v zastavárně. Snad bych za deset peněženek mohla dostat tolik, aby to stačilo na jízdenku na autobus? Nechtěla jsem je prodat, byly to přece jenom dárky od táty, ale mohlo by mi to pomoct. A kromě toho, kdybych je dala do zastavárny, mohla bych se později vrátit do města a vykoupit je zpátky, až bych měla nějaké peníze.

Zaplašila jsem emoce, které se mě zmocnily. Táta by to pochopil, přesvědčovala jsem se v duchu. Určitě by si přál, abych je prodala.

Nepřítomně jsem vzala do ruky jinou peněženku, rozepnula zip a připomněla si, jak si brácha schovával svůj čtvrťák a desetidolarovku pod podšívku pro případ nouze. Táta to dělával taky tak. Já jsem si čtvrťák rovněž schovávala celé roky, ale nakonec jsem ho přece jenom utratila. Už jsem peněženku chtěla zase zavřít, ovšem ucítila jsem, že podšívka je na jednom místě nějaká tlustší. Zvědavě jsem po vyvýšení přejela prsty. Uvnitř něco bylo. Hmatala jsem okolo, až jsem objevila uvolněný okraj. Zalovila jsem pod saténovou podšívkou. Vypadla odtud složená bankovka a já jsem v šoku zírala na padesátidolarovku, ležící na posteli. Třesoucí se rukou jsem ji vzala a na přilepeném lístku poznala tátův rukopis.

Snad ti to pomůže, jestli to najdeš. Mám tě rád.

Padesát dolarů. Strčil mi pod podšívku padesát dolarů! Znovu jsem se na peněženku podívala. Byla to ta, kterou mi dal naposled. Rychle jsem ostatní peněženky seřadila a pak je postupně všechny prohledala. Ty, které mi věnoval před odchodem z domu, byly prázdné, ale další tři, které jsem dostala až po odstěhování, obsahovaly ukryté drobáky a malou bankovku.

Začala jsem brečet. Měla jsem sto padesát dolarů. V celkovém pohledu na život to bylo jako nic, avšak teď to bylo hotové jmění.

Dost na to, abych mohla odjet z města a začít znovu. Taky to znamenalo, že si ty směšné malé peněženky můžu nechat.

Podívala jsem se na jízdní řád a zjistila, že v pátek jede do Lomandu další autobus. Odjezd byl v deset ráno, takže stačilo, abych tady přečkala už jenom jeden den. Měla jsem tolik peněz, že jsem tam potom mohla přespat v motelu a koupit si něco k jídlu. V sobotu sednu na autobus, který projíždí Lomandem, a vystoupím v Littleburnu. Až tam budu, Cycleman mě vyzvedne.

Lámala jsem si hlavu a snažila se vzpomenout, jaký má Terry rozvrh. Brzy ráno v pátek vždycky býval v suterénu a připravoval popelnice na odvoz. Až uvidím, že odešel, budu moct vyrazit. Ani si toho nevšimne. Než to zjistí, budu pryč a budu čekat na autobusovém nádraží. Budu v bezpečí.

Zvedla jsem pohled vzhůru. „Díky, tati.“

Kapitola 5

CHARLYNN

Ve čtvrtek jsem zůstala vzhůru až do časného rána a kontrolovala si, zda mám zabalené všechno, co jsem si chtěla s sebou vzít. Pátek jsem měla vymyšlený – jakmile uslyším, že Terry prošel kolem mého bytu a zavřel za sebou dveře na schodiště, vyrazím opačným směrem. Bude mít práci aspoň na hodinu – obvykle i víc. Mockrát jsem ho slyšela stěžovat si, kolik času mu zabere „vyhodit odpadky“. Přála jsem si, aby se tam sám hodil taky.

Než to dodělá a přijde zpátky nahoru, budu dávno pryč.

Na chvíli jsem usnula. Probudilo mě rachocení dveří. Navztekaně jsem vstala a vyšla do předsíně.

„Padej od mejch dveří, nebo zavolám poldy, ty debile. O tvoji nabídku nemám zájem,“ zařvala jsem a připravila si svoji výbavu.

„Dlužíš mi nájemný.“

„Ještě není konec měsíce. Mám čas do příštího týdne. Dej mi pokoj, nebo ty policajty fakt zavolám. Řeknu jim, že se mi pokoušíš vloupat do bytu.“

Jeho odpověď zněla tiše a hrozivě: „Myslíš, že by ti věřili? Holce, která tvrdí, že ji okradla neznámá spolubydlící? Holce, kterou jsem přišel prostě jenom zkontrolovat, protože už tři měsíce nezaplatila nájem, a já jsem byl tak hodnej, že to nechal plavat?“ Vybuchl smíchy, až jsem se zachvěla. „Tak to určitě!“

I já jsem se bála, že kdybych zavolala policii, neuvěří mi. A protože jsem se tu nemínila dál zdržovat, nemělo to ani smysl zkoušet.

„Nikdy bych se neponížila tak, abych ti dala.“

„Ále, však ty se ještě ráda ponížíš. Rovnou k mýmu péru. To už budeš žebrat. A nejenom o to. Už se těším na příští tejden.“

Skrz poštovní schránku jsem mu uštědřila rychlou ránu holí přes kolena. Pak jsem popadla přichystanou lahev piva, odstranila zátku a důkladně s ní zatřásla. Jak jsem čekala, zaklel a sehnul se. Pootevřel schránku a otvorem se na mě podíval.

„Za todle mi zaplatíš.“

„To už jsi říkal. Myslím, že platit budeš ty.“ Pak jsem strčila hrdlo lahve do otvoru a nadzvedla prst. Zaječel, jak mu pivo vychrstlo do obličeje a štípalo ho v očích.

Odkulila jsem se od dveří a marně se snažila nesmát. Zakryla jsem si pusu dlaní, abych zadržela chechot. Terry začal zuřivě bušit na dveře.

„Ty mrcho,“ vrčel potichu přes poštovní schránku. „Teď to musíš uklidit.“

„Kdepak,“ odpověděla jsem. „Je to venku před bytem. Tohle je práce pro domovníka. Jo, to jsi vlastně ty. Tak šup na to.“

„Toho budeš litovat.“

Pak konečně odešel a poraněnou nohu táhl za sebou. Sesunula jsem se na zem.

„To víš, že jo, ty kreténe,“ zašeptala jsem.

Zbytek dne jsem strávila ve strachu a úzkosti. Neklidně jsem si zdřímla, uprostřed noci se vysprchovala a v pátek v šest hodin ráno jsem byla připravená. Stála jsem u dveří, kufr měla sbalený, batoh hozený přes rameno a poslouchala. Asi ve čtvrt na sedm jsem zaslechla, jak se Terryho dveře s klapnutím otevřely, a v tichu časného rána se chodbou rozlehly jeho kroky. Když míjel moje dveře, chraptivě se zasmál. Chtělo se mi zvracet, ale zůstala jsem tiše stát a nehýbala se.

Připadalo mi, že to trvá celou věčnost, než se z opačného konce chodby ozval zvuk zavírajících se dveří ke schodišti. Počkala jsem pět minut a pak jsem co nejrychleji vyrazila.

Včera pozdě v noci jsem v klecové pastičce pod kredencem objevila myš. Vždycky jsem je takhle chytla a pak je pustila ven. Nechtěla jsem je zabíjet. Nejdřív jsem si řekla, že ji pustím v bytě, ale pak jsem dostala lepší nápad. Věděla jsem, že Terry nemůže myši vystát. Jednou jsem ho slyšela ječet, když si myslel, že ji vidí u sebe v bytě.

Vzala jsem pastičku a pospíchala k Terryho dveřím. Zhluboka jsem se nadechla pro kuráž, sáhla po myši a zvedla ji za ocas. Potom jsem ji rychle strčila poštovní schránkou dovnitř a otřásla se. Mně myši nevadily, ale stejně jsem se jich nerada dotýkala.

„Tak utíkej, prcku. A udělej tam pořádnej brajgl.“

Ironicky jsem promluvila ke dveřím: „Díky, že jsi tak skvělej člověk, kreténe.“

Pak jsem popadla kufr a batoh a spěchala dolů po schodech. Kvůli váze kufru jsem byla pomalá a neohrabaná. Ale zvládla jsem to a vyrazila ven ze dveří do ranního pološera. Postavila jsem kufr na zem, táhla ho za sebou a začala utíkat. Běžela jsem, jak nejrychleji jsem mohla, až jsem zahnula za roh. Tam jsem se zastavila, abych popadla dech. Ohlédla jsem se, ale nikdo tam nebyl. Chvíli jsem stála a vzpamatovávala se a pak jsem se znovu rozběhla ulicí, rozhodnutá dostat se co nejdál, jak nejrychleji to půjde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vytočenej na Maxx.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.