Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Krista & Becca Ritchie: Čekat na slunce

Vydání první

Copyright © 2014 by Krista & Becca Ritchie

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2480. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hothouse Flower vydaného v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Image © Shutterstock

Cover Design by Twin Cove Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1728-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1729-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Krista & Becca

Ritchie

Čekat na slunce

Calloway Sisters (2)

Vzkaz od autorek

Všem našim laskavým a milovaným fanouškům:

Odteď patří tato kniha vám. Je to pořádný macek, v kterém najdete víc než jen romantický příběh. Nebylo by od nás fér, kdybychom vám nedaly vše, o čem naše knihy jsou – jsou příběhem o rodině, bratrech a sestrách, přátelích i nepřátelích, kteří se je snaží zničit. Čekat na slunce měla být původně pouhá romance, kdybyste se však o postavách nedozvěděli úplně vše, nepřipadaly by vám ani nám skutečné. Chceme vám ukázat všechny jejich vztahy. Všechny překážky. Všechna protivenství. A lásku. Chtěly jsme vám to dát všechno a o nic vás neochudit. A tak až dojdete na poslední stránku, doufáme, že pochopíte, proč se toho stalo tolik a proč jsme vám nechtěly nic z toho odepřít.

Tak tady to máte. Tahle kniha je už jen a pouze vaše. Ať se vám líbí!

S láskou

Krista a Becca

Vzkaz od Rykea

Můj život je plný nezvyklostí, abnormalit a kurevsky nepříjemných situací.

Pokud vás uráží vulgární nadávky a nevhodný řeči, koukejte vypadnout a najděte si něco jinýho. Jestli mě nechcete přijmout takovýho, jakej jsem, nikdy mě nepochopíte a já vám nehodlám nic vysvětlovat.

Jsem drsňák.

Jsem tvrďák.

Jsem přesně tím, před čím utíkáte.

Takže vás teď varuju. Vycouvejte.

Protože jakmile mi vstoupíte do života, už nikdy vám nedovolím odejít.

[ Prolog ]

Ryke Meadows

Všechny pondělky jsou kurevsky stejný. Je jedno, jestli je mi deset, nebo dvanáct. Patnáct, nebo šestnáct. V poledne přijel k mýmu domu na předměstí Filadelfie šofér jménem Anderson. O deset minut později mě vysadil ve společenským klubu, kde jsme se s otcem posadili jako vždycky k tomu samýmu zkurvenýmu stolu v rohu, u toho samýho zkurvenýho okna s výhledem na dva červený a zelený tenisový kurty. Objednal si to samý zkurvený jídlo (filet mignon se stoletou skotskou) a položil mi ty samý zkurvený otázky.

„Jak se ti vede ve škole?“

„Fajn,“ odpověděl jsem. Měl jsem samý jedničky. Bylo mi teprve šestnáct a zástupci univerzit si mě vyhlíželi pro svá běžecká družstva a atletické týmy. Kdykoli jsem měl chvíli volno, lezl jsem po skalách a snažil se věnovat oběma sportům. Už od střední jsem měl v hlavě plán. Na vysoký budu běhat. Z jeho podělaných peněz jsem nechtěl vidět ani cent. Ať si můj svěřenskej fond klidně shnije. Chtěl jsem se dostat od otce i matky co nejdál. Konečně budu mít klid a zapomenu na lži, které mi navykládali.

Táta se napil skotské. „Tvoje matka mi nikdy neřekne, jak se ti vede, a ty ani neotevřeš tu svoji zatracenou pusu, abys mi řekl slova o více slabikách. Tak co mám dělat? Volat cizím lidem a ptát se na tebe? Mám volat tvým učitelům? Budou si myslet, že jsem do prdele špatnej rodič.“

Zíral jsem na stůl a sendviče s kuřecím se ani nedotkl. Když mi bylo deset, jídlo jsem přijal. V jedenácti jsem si vždycky dával burger. V patnácti jsem se ale jednoho dne probudil a konečně se smířil s tím, že jím s podělaným netvorem.

„Nemám, co bych ti řekl,“ odpověděl jsem.

„Jsi snad hluchý? Jaký jsi měl týden? Co jsi do prdele dělal? To snad není žádná těžká otázka.“ Dopil skotskou. „Neskutečné,“ zamumlal a ukázal na mě prstem ruky, v níž svíral sklenku. „Přece máš být z vás dvou ten inteligentnější.“ Poté gestem číšníkovi naznačil, že chce další rundu.

Při zmínce o Lorenovi jsem ztuhl. Zvedla se ve mně taková vlna nenávisti, až mi z toho hořelo celý tělo.

Nedokázal jsem ten vztek ovládnout. Stravoval mě jak podělanej lesní požár.

„Můžeme to tu zkrátit?“ zeptal jsem se. „Musím si něco vyřídit.“

Přišel číšník a dolil otci sklenku do čtvrtiny. Ten ho pobídl, aby pokračoval, dokud nebyla sklenice ze tří čtvrtin plná.

„On si dá taky,“ oznámil otec.

Jonathan Hale se topil v miliardách z Hale Co., společnosti, která vyrábí potřeby pro děti. Podplácel zaměstnance tohohle klubu, aby o tom, že jim tu pije nezletilej, pomlčeli. Teď už jim to připadalo naprosto normální.

Při pohledu na alkohol se mi sevřel žaludek. Teprve před čtyřmi dny jsem se rozhodl, že s pitím nadobro končím. Věděl jsem, že mě k tomu bude otec každý pondělí nutit. Nehodlal jsem mu říct, že jsem s tím praštil. Nechtěl jsem o tom mluvit. Prostě se toho zkurvenýho alkoholu ani nedotknu. Nebudu si ho všímat.

Číšník mi nalil sklenici a láhev z křišťálu opět zazátkoval.

Beze slova odešel.

„Pij,“ nařídil mi táta.

„Skotská mi nechutná.“

Otec naklonil hlavu. „Odkdy?“

„Od chvíle, kdy sis ji oblíbil ty.“

Potřásl hlavou. „Ty i tvůj bratr mi moc rádi vzdorujete jak dva malí podělaní zmetci.“

Zpražil jsem ho pohledem. „Nejsem jako ten blb.“

„Jak to víš?“ opáčil klidně. „Nikdy ses s ním nesetkal.“

„Prostě to sakra vím.“ Chytil jsem se za koleno, které mi začalo poskakovat. Chtěl jsem odtud vypadnout. Mluvit o Lorenovi jsem nesnesl. Vždycky jsem věděl, že mám polovičního bratra. Nebylo vůbec těžký pochopit, že syn Jonathana Halea je i můj příbuznej. Máme stejnýho otce. Táta a máma to ale naplno přiznali, až když mi bylo patnáct. Máma si jednoho dne zase stěžovala na toho „bastarda“, tak jsem se na to táty zeptal. Sdělil mi tři fakta, která mi objasnila obrázek, který jsem si už tehdy začal tvořit.

Za prvý: Bylo mi jen několik měsíců, když byl Jonathan mojí mámě Saře nevěrnej s jinou ženskou.

Za druhý: Ta „druhá“ žena otěhotněla. Loren se narodil rok po mně a ta žena nechala svýho syna Jonathanovi. Zdrhla. Zmizela.

Za třetí: Bydlel jsem u Sary. Můj poloviční bratr vyrůstal s naším otcem. A celej zkurvenej svět věřil, že Sařiným synem je Loren Hale. Ne já. Já jsem Meadows. Nosím příjmení máminy rodiny budižkničemů z New Jersey, kteří se mnou do jednoho nechtějí mít nic společnýho.

Mojí matkou je Sara Haleová.

Mým otcem je Jonathan Hale.

Nejsem ničí syn.

Když pravda vyšla bolestně najevo, táta pokaždý Lorena vytáhl. Pokaždý mi položil tu samou podělanou otázku, na kterou jsem dneska neměl náladu.

Zakroužil sklenkou. „Co že seš dneska taková padavka?“

Ostře jsem se nadechl. Nechtělo se mi věřit, že jsem si ještě v devíti letech myslel, že je táta super. Tehdy se choval, jako by si se mnou chtěl vytvořit pouto, a dával mi napít svojí whisky. Otec a syn. Choval se, jako by mě miloval natolik, že mi dovolil porušit pár podělaných pravidel. Pak jsem začal přemýšlet, jestli to není jen součástí jeho plánu na to, abych skončil stejně nešťastnej jako on.

„Měl jsem autonehodu,“ vyhrkl jsem.

Začal se dusit skotskou a odkašlal si.

„Cože?“ vyhrkl. „Proč o tom slyším až teď?“

Pokrčil jsem rameny. „Zeptej se mámy.“

„Ta čubka –“

„Hej!“ zastavil jsem ho rozčíleně. Už jsem měl po krk toho, jak ji v jednom kuse uráží. Měl jsem po krk toho, jak ho máma očerňuje. Chtěl jsem, aby s tím oba přestali. Rozvedli se, když jsem byl ještě malej, nebyl mi ani rok. Kdy ty jejich věčný hádky skončí?

Obrátil oči v sloup, avšak zvážněl, jako by měl o mě starost. Pokud měl Jonathan Hale v hrudi srdce, utopilo se ve zkurveným oceánu chlastu.

„Co se stalo?“

„Najel jsem do sousedovy poštovní schránky.“ Vůbec si nevzpomínám, jak jsem se dostal domů. Prý jsem projel čtyři červený. Srazil jsem plot. V podstatě jsem za volantem omdlel a probudil se až při nárazu.

Nevracel jsem se z nějaký párty.

Pil jsem sám na fotbalovém hřišti Lorenovy střední školy. Daltonovu akademii jsem kurevsky nenáviděl. Donutili mě nastoupit do Maybelwoodský přípravný akademie asi hodinu od našeho domu, protože máma nechtěla, abych se musel celý podělaný dny koukat na Lorena. A protože se nikdo nesměl dozvědět, že jsem její syn.

A tak Loren studoval na škole, která byla blíž a kam jsem měl chodit já, zatímco mě vyštvali pryč.

Jak já ho do prdele nesnášel. Jak já ho do prdele nenáviděl až do morku svých zkurvených kostí. Máma s nadšením přikládala pod kotel mýho hněvu. Neustále pronášela poznámky jako: „Tvůj bratr je namyšlený, topí se v našich penězích. Kdyby ses dostal do jedné bandy s tím spratkem Jonathana Halea, nedopadne to s tebou dobře.“

Vždycky jsem přikývl a pomyslel si: Jo, hajzl jeden.

Dny plynuly a já začal všechno zpochybňovat.

Možná bych se s ním měl sejít.

Možná bych si s ním měl promluvit.

Je to ale rozmazlenej zazobanec.

Jako já.

Není jako ty.

Je to sobec, kterýmu záleží jen na sobě.

Jako já.

Není jako ty.

Je to ubohej ožrala.

Jako já.

Včera mě napadlo, že bych zašel za mámou a něco jí řekl. Přemýšlel jsem, že bych jí poradil, ať už na ten jejich debilní spor zapomene, ať si přestane stěžovat, že jí byl Jonathan Hale nevěrnej, a ať skončí se sledováním každýho kroku jeho nemanželskýho syna.

„Lorena Halea dočasně vyloučili za to, že zameškal příliš vyučovacích hodin, věděl jsi to?“ zeptala se mě se zlomyslným leskem v očích. Lorenovo selhání znamenalo i Jonathanovo selhání. A to se u ní rovnalo podělanýmu úspěchu.

Nic jsem na to neřekl. Kdo jsem, abych jakýkoli ženě říkal, že má na něco takovýho zapomenout? Byl jí nevěrnej. Měla na vztek právo, jenže já se musel skoro dvě desítky let dívat, jak ji ta nenávist užírá. Její bolest jí nepřinášela zadostiučinění. Jen osamění.

Hluboko ve svém zatraceném srdci jsem si přál jen to, aby to hodila za hlavu, ať se na to můžu vykašlat i já.

Takže tak to je. Můj otec moji matku zničil. A možná kdyby byla silnější, dokázala by se přes to přenést. Možná kdybych byl lepší syn, pomohl bych jí s tím.

Minul jsem Dalton a najednou mě přepadl obrovskej vztek. Protože v Maybelwoodu nikdo neznal moje skutečný já. Znali jenom toho zatracenýho Rykea Meadowse, hvězdu běžeckýho týmu, studenta s vynikajícím prospěchem, kluka, kterej skoro každej druhej den zůstával kvůli vulgaritám po škole.

Loren měl v rodným listě oba moje rodiče.

Nosil moje příjmení.

Čekalo na něj dědictví v hodnotě miliard dolarů.

Ani jsem nevěděl, kolik mu toho řekli – jestli o mně ví, nebo ne. Nezajímalo mě to. Myslel jsem jenom na to, že mi všechno vzal. Neměl jsem nic, jen jsem musel poslouchat řev a nadávky kvůli složitýmu rozvodu. To já jsem do prdele skutečnej syn Jonathana a Sary Haleových.

Tak proč jsem musel do prdele předstírat, že to já jsem nemanželský dítě? Proč mohl Loren vést život, kterej měl patřit mně?

Na hřišti jsem do sebe nalil flašku whisky. Vůbec jsem pálení alkoholu nevnímal. Láhev jsem rozbil o sloupek branky a doufal, že Loren hraje kopanou, že na tom hřišti trénuje, že si pořeže zkurvený haksny, a těšilo mě vědomí, že za jeho bolest budu moct já.

A pak jsem se ráno probudil – potom co jsem málem zabil sebe i všechny, kteří museli uhnout z cesty mýmu autu, jež jsem nedokázal udržet na silnici, protože jsem toho vypil proklatě moc. Připadal jsem si otupělej. Kurevsky mrtvej. Takovej jsem být nechtěl. Dal jsem si slib. Nedovolím, aby mě otec zničil, a už vůbec ne můj poloviční bratr. Ani moje matka. Rozhodl jsem se, že se dám do kupy.

Budu běhat.

Nastoupím na vysokou.

Najdu klid a mír.

A do prdele se všema.

Táta se uklidnil. „Poštovní schránka není nic vážnýho. Tvůj bratr udělal horší věci.“ Při té představě potřásl hlavou. A pak ke mně zvedl oči a já jsem věděl, že se chystal vyslovit tu otázku. „Chceš se s ním setkat?“

Otevřel jsem ústa, avšak nenechal mě promluvit.

„Než odmítneš, vyslechni mě. Má za sebou jiný život než ty –“

„Je mi to u prdele.“ Už jsem nechtěl plýtvat na Lorena Halea energií. S tím jsem skončil.

„Vyrůstat s příjmením Hale není snadné. Naše bohatství pochází z prodeje zboží pro děti. Hodně ho kvůli tomu šikanovali –“

„Je mi to u prdele,“ ucedil jsem. Oba jsme žili ve lži, ta moje však byla horší. „Nikdy jsem nesměl nikomu říct, kdo jsi. A co on? Máma říkala, že kdyby lidi věděli, že mým otcem je generální ředitel miliardové společnosti, chovali by se ke mně docela jinak, ale ve skutečnosti jste se jenom oba snažili do prdele utajit, kdo jsem já.“ Opřu se v židli a složím paže na hrudi. Vždyť si kurva musela nechat příjmení Hale, protože jí to tak přikazovala dohoda o rozvodu, zatímco mně zůstalo příjmení Meadows.

„To není tak docela pravda,“ opáčil. „Snažili jsme se zatajit fakt, že Loren není Sařin syn. Byla těhotná jenom jednou. Nemohli jsme ospravedlnit existenci vás obou, zničilo by mi to pověst.“

Proto máma o jeho nevěře mlčela – aby ochránila Jonathana. A každej den, kdy musela tomuhle hajzlovi s černou duší pomáhat, ji užíral zaživa. Udělala to pro peníze. Raději jsem ani nechtěl vědět, jaká suma jí za bolest ze všech těch lží stála.

A to všechno jenom proto, aby zachovali zdání.

„Proč sis vybral jeho?“ zeptal jsem se. „Proč jste se nerozhodli zatajit Lorena?“ Máš ho rád víc než mě.

Jeho obličej zůstal bez výrazu, ostré rysy jeho tváře mi nic neprozrazovaly. Měl na sobě elegantní oblek, v němž vypadal přesně tak bohatej, jak je.

„Prostě to tak vyšlo. Ty jsi měl možnost převzít příjmení svojí matky za svobodna. Loren ne, mohl dostat jen moje příjmení.“

Zaskřípu zuby. „Víš, sem tam kámošům vykládám, že táta umřel. Někdy si i k tomu vymyslím, jak jsi zhebnul. Jo táta, ten se utopil při nehodě na podělaný lodi, chcípl na tý svý zkurvený zlatý jachtě, když byl zrovna na hajzlu.“

Začal jsem v něm vidět jenom ducha nebo démona, s kterým se o pondělcích scházím. Nic víc.

Olízl si rty a zakroužil skotskou, aniž by ode mě odtrhl oči. Málem se i zasmál. Fakt mu to připadalo k smíchu, kurva.

„Podívej, Jonathane,“ oslovil mě.

„Jsem Ryke,“ odsekl jsem. „Kolikrát ti to mám do prdele připomínat?“ Nestál jsem o jeho jméno o nic víc než o jeho geny. Hodlal jsem navěky používat jenom svoje prostřední jméno.

Obrátil oči v sloup a povzdechl si. „Loren není jako ty. Sporty mu nejdou. Mám pocit, že snad v životě nedostal z nějakého testu jedničku. Svůj potenciál marní na večírcích. Kdyby ses s ním setkal, mohl bys mu pomoct –“

„Ne,“ ucedil jsem. Položil jsem předloktí na stůl a naklonil se k němu. „Nechci mít s tvým synem nic společnýho, tak mi ho do prdele přestaň předhazovat.“

Vytáhl peněženku a podal mi fotku, kterou mi ukázal už několikrát. Loren na ní sedí na schodech otcova sídla, v němž vyrostl. Pokaždý jsem v jeho tváři hledal nějakou podobnost se mnou. Bylo jich tolik, až mi z toho bylo zle.

Máme stejnou barvu očí, jen ty jeho jsou víc do jantarova, kdežto moje do hněda. Já mám obličej výrazněji řezanej, stavění jsme ale podobně, jsme štíhlí, ne mohutní. Na fotce má na sobě námořnicky modrou kravatu a bílou košili, uniformu Daltonovy akademie. Nedívá se do čočky fotoaparátu, čelist má však tak ostrou jako nikdo, koho znám. Na té fotce na mě působil jako podělanej kretén, jako by si dal raději pivo s kámošema, než aby tam seděl.

„Je to tvůj bratr –“

Vrátil jsem mu fotku. „Nic pro mě neznamená.“

Jonathan dopil druhou sklenku skotské a fotku schoval. Tiše si pro sebe něco zamručel o mojí „čubčí“ matce. Máma si nepřála, abych se s Lorenem někdy setkal, a odmítala s ním přijít do styku. Pokud vím, Loren považoval Saru za svoji matku stejně, jako tomu věřil celej svět. Nebo mu možná někdo konečně pověděl pravdu. Že to on je zkurvenej bastard.

Nevěděl jsem to.

A po pravdě řečeno mi to bylo u prdele.

Byl by v tom snad nějakej rozdíl?

O DEVĚT LET POZDĚJI

[ 1 ]

Ryke Meadows

Utíkám. Ne od něčeho. Mám před sebou cíl: konec dlouhé předměstské ulice lemované čtyřmi domy v koloniálním stylu a lány svěží trávy. Je tu takové soukromí, jak to jenom jde. Šest hodin ráno. Ještě není pořádně světlo na to, abych viděl na svoje nohy dunící o asfalt.

Brzká rána fakt kurevsky miluju.

Mnohem raději se dívám na východ slunce než na soumrak.

Běžím dál. Dýchám pravidelně, jak to mám natrénováno. Díky běžeckému stipendiu na univerzitě a díky horolezectví – sportu, který fakt zatraceně miluju – nemusím na pravidelný dech ani myslet. Prostě to dělám. Soustředím se na konec ulice a jdu si za ním. Ani na chvíli nezpomalím. Nezastavím se. Vidím, co musím udělat, a taky to do prdele udělám.

Za zády slyším běžet svého bratra, nohy mu uhání stejně rychle jako mně. Snaží se se mnou udržet tempo. Neběží k cíli. Můj bratr – ten vždycky utíká jen před něčím. Poslouchám jeho těžký krok. Nejradši bych ho sakra chytil za zápěstí a přetáhl ho před sebe. Chci, aby se cítil lehce a vzdušně. Aby cítil rauš z běhu.

Tíží ho však moc problémů na to, aby to něčemu prospělo. Nezpomalím, aby mě dohnal. Snažím se ho vždycky tlačit k lepším výsledkům. Vím, že na ně má.

Jenom se musí kurva snažit.

O minutu později doběhneme na konec ulice, kam jsme měli namířeno, k rozložitému dubu. Lo lapá po dechu, ne vyčerpáním, spíš vztekem. Prudce dýchá a lícní kosti má řezané ostřeji než obvykle. Vzpomenu si, jak jsem se s ním setkal poprvé.

Jsou to už tři roky.

Tehdy se na mě díval těma samýma nasranýma jantarovýma očima i s tím samým výrazem, který vysílal jasný vzkaz: Kurevsky nenávidím celý svět. Bylo mu dvacet jedna let. Náš vztah balancuje mezi vratkým a stabilním, nikdy však nebude dokonalý.

„Fakt mi to nemůžeš aspoň jednou trochu usnadnit?“ zeptá se Lo a odhrne si delší prameny světle hnědých vlasů z čela. Po stranách je má sestřižené nakrátko.

„Kdybych zpomalil, místo běhu bysme šli.“

Lo obrátí oči v sloup a zamračí se. Posledních několik měsíců na tom není dobře. Doufal jsem, že po dnešním běhu z něj trocha napětí opadne. Moc to nepomohlo.

Vidím na něm, jak se mu svírá hruď a jak se sakra nemůže pořádně nadechnout.

Dřepne si a promne si oči.

„Co potřebuješ?“ zeptám se ho vážným hlasem.

„Zkurvenou sklenku whisky. S jednou kostkou ledu. Mohl bys mi nalít, brácho?“

Zpražím ho pohledem. Nesnáším, když mi říká brácho. V tom slově se ozývá podělaný opovržení. Spočítal bych na prstech jedné ruky, kolikrát mě oslovil „bratře“ s láskou nebo obdivem. Obvykle se chová, jako bych si ten titul zatím nezasloužil.

Možná že nezasloužím.

Věděl jsem o Lorenu Haleovi prakticky celý svůj život, a ani jednou ho nepozdravil. Často vzpomínám na dobu, kdy mi bylo patnáct, šestnáct, sedmnáct a otec se mě každý zatracený týden ptal: „Chceš se seznámit se svým bratrem?“

Pokaždé jsem jeho nabídku odmítl.

Když jsem nastoupil na vysokou, smířil jsem se s tím, že ho nikdy nepoznám. Myslel jsem, že jsem se s tím vyrovnal. Přestal jsem Lorena Halea nenávidět za to, že vůbec žije. Přestal jsem poslouchat mámu, která toho kluka proklínala, přestože za to, že se narodil, nemohl. Postupně jsem přestal mluvit s otcem a omezoval kontakt, protože jsem ho nepotřeboval.

Svěřenský fond využívám. Beru ho jako platbu za všechny ty lži, které jsem musel kvůli tomu podělanýmu hajzlovi vykládat.

Jeden den. Stačilo tak málo, aby se můj idealistický svět, v němž jsem strkal hlavu do písku, od základů změnil. Venku před domem, v němž se konal vysokoškolský halloweenský večírek, se strhla rvačka. Díval jsem se, jak se čtyři kluci z běžeckého týmu – týmu, jehož jsem byl na Pensylvánské univerzitě kapitánem právě já – pustili do štíhlého kluka. Poznal jsem ho ze všech těch fotek, které mi otec během let ukazoval.

Nebyl takový, jak jsem si představoval. Neobklopovali ho kámoši z bratrstev a nerozbíjeli si flašky piva o hlavu.

Byl sám.

Do rvačky se připletla jeho přítelkyně, chtěla ho bránit, bylo však příliš pozdě. Nevěděla, že ho můj spoluhráč obvinil, že vypil drahý alkohol ze zamčeného baru. Nevěděla, že ho Loren provokoval, jenom aby se po něm ten kluk ohnal.

Udeřil mého bratra. Stál jsem tam a díval se, jak Lo schytal ránu do obličeje.

Právě v tu chvíli jsem si uvědomil, jak kurevsky jsem se mýlil. Neviděl jsem před sebou kreténa se stovkou kámošů a s penězi až po bradu. Viděl jsem jenom zlomeného, raněného a nemocného kluka.

Čtyři proti jednomu.

V té době jsem chtěl život, jaký měl on. Bylo mi odporné, že musím předstírat, že jsem nemanželský odvržený syn, přitom ve skutečnosti jsem byl zplozený v manželství. Pokud by se ale naše role obrátily a já vyrůstal s otcem alkoholikem, byl bych na Lorenově místě já.

Byl bych jako Loren: rozervaný, opilý, slabý a sám.

Táta se mi snažil povědět, že Lo není nejpopulárnější kluk ve škole, jak jsem si ho vysnil. Byl stejný vyvrhel jako já. Rozdíl mezi námi: Já měl sílu se bránit. Náš otec mě neničil jako Lorena. Nikdy mě ani nenapadlo, jak kurevsky děsivý muselo být bydlet celé roky s Jonathanem a dennodenně poslouchat proč jsi taková padavka? Měl jsem na očích klapky. Vnímal jsem jenom to, co je špatně se mnou. Ani mě nenapadlo, že i Loren se potýká s podělaně velkými problémy.

Toho večera na halloweenské párty jsem ze sebe shodil falešný pocit míru, který jsem v sobě budoval. Nebyla to instinktivní reakce. Stál jsem tam a díval se, jak ti kluci Lorena mlátí, a až po chvíli jsem se rozhodl do toho vložit. A když jsem to udělal, už nikdy jsem se k němu neobrátil zády.

„Chceš sklenku whisky?“ Zadívám se na něj. „Co kdybych tě místo toho strčil před zkurvenej rychlík? Prašť jako uhoď.“

Narovná se a podrážděně se zasměje. „Víš vůbec, jaký to je?“ Rozhodí paže. Oči má podlité krví. „Mám pocit, jako bych měl každou chvíli přijít o rozum, Rykeu. Řekni mi, co mám dělat. Hm? Tu bolest nic neodežene. Ani běh, ani sex s holkou, kterou miluju. Nic.“

Nikdy jsem na jeho místě nebyl, ne do takovéhle míry.

„Párkrát ses k pití vrátil,“ připomenu mu. „Vždycky se ale k tomu dokážeš obrátit zády.“

Zavrtí hlavou.

„Tak co?“ Přimhouřím oči. „Napiješ se piva? Vychlastáš flašku whisky? Co to bude? Zničíš si tím vztah s Lily. Ráno ti bude kurva mizerně. Budeš si přát, abys býval radši umřel –“

„A co si jako myslíš, že si přeju právě teď?!“ zařve, tvář rudou bolestí. Stáhnou se mi plíce. „Nenávidím se za to, že jsem se znovu napil. Nenávidím se za to, že jsem zas tam, kde předtím.“

„Jsi pod velkým tlakem,“ vycouvám, protože mi dojde, že právě teď by nebylo dobře, kdybych do něj tvrdě ryl, což mívám ve zvyku. Občas na lidi moc tlačím.

„Ty jsi pod stejným tlakem jako já a neviděl jsem, že by ses napil.“

„To je něco jinýho.“ Nenapil jsem se devět let. „Novináři o tobě psali pár fakt pěkně hnusných věcí, Lo. Snažil ses s tím vyrovnat tím jediným způsobem, co jsi znal. Nikdo ti to za vinu nedává. Chceme ti jenom sakra pomoct.“ Všichni jsme kvůli Callowayovým holkám, dcerám limonádového magnáta, neustále na očích veřejnosti a v patách máme nonstop fotografy.

Tím, že jsme se sblížili s Callowayovými, jsme se ocitli ve světlech reflektorů. Fakt to není kurva žádná sranda. Na hlavě mám kšiltovku, jenom abych se trochu zamaskoval, fotografové však naštěstí mají takhle brzy ráno na práci lepší věci.

Nejpozději v poledne se nás však vyfotit pokusí.

„Ty jim nevěříš, že ne?“ zeptá se zničehonic Lo stále tím napjatým hlasem.

„Komu?“ nechápu.

„Novinám, všem těm reportérům… Nevěříš, že by mi táta všechny ty věci dělal, že ne?“

Snažím se neošít. Někdo namluvil novinářům, že Jonathan Lorena fyzicky týral. Potom už drby nabraly na obrátkách. Nevím, jestli ho táta někdy uhodil… nebo zneužil. Nechce se mi tomu věřit, ale mrňavý ždibec pochyb mi pořád našeptává možná. Možná se to stalo.

„Není to sakra pravda!“ zařve Lo.

„Dobře, dobře.“ Zvednu ruce, abych ho uklidnil.

Takový je od chvíle, kdy se ta obvinění poprvé vynořila, naštvaný, vzteklý a snaží se vymyslet, jak to napravit. Jediným řešením, na které zatím přišel, je naneštěstí chlast.

Náš otec podal žalobu za pomluvu, ať už soud ale dopadne jakkoli, lidi se už na nikoho z nich nebudou dívat stejně. Otce budou urážet a Lorena litovat. Není z toho cesty zpět.

„Musíš prostě jít dál,“ poradím mu. „A nestarat se, co si nějaký podělaný lidi myslej.“

Loren se zhluboka nadechne a vzhlédne k obloze, jako by chtěl vyvraždit hejno ptáků. „Říkáš to, Rykeu, jako by to byla ta nejsnadnější věc na světě. Víš vůbec, jak to člověka sere?“ Zadívá se na mě. Rysy tváře má ostré jako čepel nože.

„Tak to budu říkat dál, jenom abych tě kurevsky nasral.“ K čemu jinýmu taky starší bráchové jsou?

Ztěžka si povzdechne.

Z legrace mu zacuchám vlasy a pak ho obrátím k jeho domu. Nechám ruku z jeho ramen klesnout a Loren se celý zamračený zastaví uprostřed ulice.

„Ohledně tvojí cesty do Kalifornie…“ Odmlčí se. „Vím, že jsem se tě na to už měsíce nezeptal. Řešil jsem jenom svoje –“

„Kašli na to.“ Kývnu k bílému koloniálnímu domu. „Uděláme holkám snídani.“

„Počkej,“ zastaví mě a zvedne ruku. „Chci ti to říct.“

Jenže já to nechci slyšet. Už jsem se rozhodl. Do Kalifornie nepojedu. Ne, když je na tom Loren s léčbou alkoholismu zle. Jsem jeho sponzor. Musím tu zůstat.

„Chci, abys jel,“ oznámí. Otevřu pusu, on mi však promluvit nedovolí. „Už teď je mi jasný, že bys začal něco namítat. Říkám ti ale jeď. Lez si po těch svých horách. Dělej si, co se ti zachce. Plánoval sis to už dlouho a já ti to nezničím.“

„Vždycky to můžu odložit. Ty zkurvený hory se odtamtud ani nehnou, Lo.“ Už od osmnácti chci bez jištění vylézt na tři skalní útvary. Na tu výzvu se připravuju roky. Chvíli ještě vydržím.

„Bylo by mi zatraceně mizerně, kdybys nejel,“ oznámí. „Napiju se. To ti slibuju.“

Zpražím ho pohledem.

„Nepotřebuju tě,“ poví mi zlomyslně. „Nepotřebuju sakra, abys mě držel za ruku. Potřebuju, abys byl aspoň jednou v životě stejně zatraceně sobeckej jako já, abych se v porovnání s tebou necítil jako nula, je to jasný?“

V duchu sebou trhnu. Byl jsem sobec celý zkurvený roky. Ten kluk mi byl u prdele. Už takový být nikdy nechci.

Slyším však jeho prosbu. Slyším jeho prosím, jeď, sakra. Přicházím o rozum.

„Dobře,“ odpovím instinktivně. „Pojedu.“

Okamžitě se uvolní a dlouze vydechne. Přikývne. Přemýšlím, jak dlouho ho to tížilo na hrudi.

Nedokážu vysvětlit, proč ho mám tak rád. Možná protože je jediný, kdo chápe, jaké to je, když vás Jonathan využívá čistě kvůli osobnímu zisku. Nebo možná protože vím, že hluboko v něm se skrývá duše, která potřebuje lásku víc než kdo jiný, a já mu ji chci naplno oplatit.

Znovu ho obejmu kolem ramen a prohodím: „Možná mě jednoho dne předběhneš.“

Suše, hořce se zasměje. „Možná když ti předtím zlomím obě nohy.“

Zazubím se. „Opravdu si kurva myslíš, že bys byl tak rychlý, abys to dokázal?“

„Dej mi lakrosovou hůl a uvidíme.“

„Na to kurva zapomeň, bráško.“

Neoslovím ho tak s pohrdáním.

Nikdy to nedělám. A nikdy to neudělám.

[ 2 ]

Daisy Callowayová

Mám takovou teorii.

Přátele nemá člověk navěky. Nemá je ani dočasně. Vstoupí vám do života a odejdou, když se něco nebo někdo změní. Nic je k vám nepojí. Ani krev, ani oddanost. Jsou… přelétaví.

Obvykle takový cynik nejsem, ale ráno jsem se s notebookem na kolenou přihlásila na Facebook. Měla jsem si účet zrušit už před dvěma lety, zhruba v té době, kdy se moje rodina ocitla v hledáčku kamer – kdy se veřejnost dozvěděla, že je moje starší sestra závislá na sexu.

Tehdy jsem však měla o přátelství docela jinou teorii.

Motýlci, duhy, srdíčka, co se drží za ruku – jednoduše jsem si přátelství představovala v růžových barvách.

A teď Cleo Marksová zveřejnila na své zdi:

Daisy Callowayová na oslavě svých šestnáctých narozenin pořád žvanila o sexu. Nic jiného ji nezajímalo. Víte přece, že je závislá na sexu stejně jako její sestra, jen to nechce přiznat. Všechny Callowayovy sestry jsou coury.

Milá slova od bývalé nejlepší kamarádky, že? A je jedno, že píše o něčem, co se stalo před dvěma a půl lety. Zmínka o tom dávném incidentu jí vynesla 457 komentářů, z nichž většina jí dává za pravdu.

Od mojí maturity na soukromé střední škole uplynuly už čtyři měsíce a bývalé kamarádky mi doteď nedaly pokoj. Jsou jako duchové strašlivé minulosti.

Vzduchem se mihne ruka a zaklapne mi počítač. „Přestaň na ně do prdele plýtvat emocemi.“

Na mé posteli leží metr devadesát vysoký kluk. Hned vedle mě. Na sobě má jenom volné tepláky. Já se opírám o čelo postele, na sobě bílé bavlněné kraťasy a zkrácený červenomodrý top s nápisem Divoká Amerika.

Navenek nejspíš působíme jako pár, který se probouzí do ranního slunce, jež sem nakukuje přes záclony.

V soukromí se ale ani nedotýkáme. Nelíbáme. Neděláme nic, co by nesplňovalo definici přátelství.

Realita je mnohem složitější.

„Kdy ses probudil?“ divím se, abych odvedla téma od svých dávných kamarádek.

Neposadí se. Leží pod mojí zelenou přikrývkou a prostěradlem a drbe se v rozcuchaných tmavě hnědých vlasech. Slovo přitažlivé ani zdaleka nevystihuje ty jeho lhostejně rozčepýřené vlasy. Ani přes den nikdy nevypadají upraveně, ale to ten kluk ví.

„Lepší otázka sakra je, kdy jsi šla spát ty?“ Hledí na mě přimhouřenýma nedůvěřivýma očima.

Vůbec. I to však ví. „Mám dobrou zprávu. V noci jsem nám konečně všechno sbalila.“

Posadí se a nakloní se ke mně. V jeho blízkosti se napnu. Připomíná mi to, že je muž, který by mě svým tělem dokázal velmi snadno zalehnout. Není to vůbec nepříjemný pocit. To napětí, jež ve mně probouzí, mi spíš na vteřinu sebere dech. Hlava se mi z něj zatočí a srdce radostí poskočí. Líbí se mi to.

Protože je to nebezpečné.

„Mám pro tebe špatnou zprávu. Mně je tvoje balení u prdele,“ oznámí hrubě. „Co mi ale u prdele není, jsi ty.“ Natáhne se přes moji hruď pro lahvičku tabletek na nočním stolku. Svaly se mu napnou, když se mi omylem otře o ňadro. Ani jeden z nás se o tom krátkém doteku nezmíní, napětí se však změnilo a teď mě hlasitě varuje, ať s tímhle ani nezačínám.

Abych tomu pocitu ulevila, vyskočím na posteli na nohy a skopnu z ní dekorativní polštářek. „Tobě ale na mém balení záleží. Řekl jsi, že s tím nikdy nebudu hotová.“

„Protože máš zkurvenou poruchu pozornosti a pár dalších věcí.“ Dívá se na mě z postele a pohledem mi bloudí po odhalených dlouhých nohách. „Sedni si na chvíli, Callowayová.“ Místo aby dal najevo, že se mu líbím, jen si přečte informace na zadní straně lahvičky a ustaraně se zamračí.

Víte, jak jsem vám říkala o své teorii, že přátele nemá člověk navěky… nebo ani dočasně?

No, každá teorie má svoji výjimku.

Mojí výjimkou je Ryke.

Zatímco mi všichni přátelé nadávali do budoucí závislačky na sexu a děvky, která chce akorát pozornost, a mnohokrát mi zabodli do srdce nože a dýky, Ryke byl ten, kdo ta ostří vytáhl. Dokonce mě před nimi chránil. Je jako můj osobní vlk – nebezpečný, fascinující, ochranitelský. Nikdy se k němu však nesmím příliš přiblížit, protože by mě kousl.

Je můj poslední skutečný kamarád. Vím ale, že to není tak úplně přesné. Je jediný skutečný kamarád, kterého jsem kdy měla.

„Co ještě mám?“ zeptám se s úsměvem a přešlápnu k jeho kotníkům v nohách postele.

„Jsi hyperaktivní, nebojácná, šílená a nejspíš ta nejšťastnější nešťastná holka, jakou znám.“

Maličko poskočím, až se matrace zhoupne, avšak stejně se mu podaří podrazit mi nohy. Spadnu na záda a se širokým úsměvem se k němu otočím na bok. Úsměv mi však z tváře opadne, když po mně hodí tou lahvičkou. Zasáhne mě přímo do čela a spadne na přikrývku.

Je taky docela kretén.

„Snížila sis dávku,“ obviní mě.

„Doktor mi ji snížil. Dělalo mu starosti, kolik beru ambienu.“

„Řekla jsi mu, že bez něj nemůžeš kurva spát?“

„Ne,“ přiznám. „Protože jsem se mu snažila vysvětlit, že nechci být na ničem závislá jako moje sestra nebo tvůj bratr. A on řekl, že v tom případě bude dobrý nápad začít mi snižovat dávku.“ Zastrčím si pramínek odbarvených blonďatých vlasů za ucho. Mám je do pasu a pořád mi překážejí. Jako třeba teď. Jsem do nich v podstatě zabalená.

Vážně moc soucítím s Locikou. Měla to těžké.

Ryke se na mě zamračí. „Nespat ale není sakra řešení, Daisy.“

„Napadá tě snad něco lepšího?“ zeptám se naprosto vážně. Jsem unavená a dnešek, stejně jako většinu dní, pojedu na energeťácích a endorfinech z tabletek na hubnutí. Hurá.

Dlouze si povzdechne. „Nenapadá. Právě teď mě dost znepokojuje fakt, že vím, že jsi nespala, protože jsi ze spaní nekřičela ani do mě nekopala. Když mě během noci nevzbudíš, znamená to, že jsi byla celou zatracenou noc vzhůru.“ Zavrtí hlavou a zamyslí se. „Budeš v Paříži bydlet s další modelkou?“

„Ne,“ odpovím. „Nebudu.“ Protože by mě slyšela křičet a já bych jí musela vysvětlit, z čeho mám ty strašné noční můry. A o nich ví jen Ryke. Ani moje sestry Lily a Rose nic netuší. Ani Rosin manžel. Ani Lilyin snoubenec (který je shodou okolností Rykeovým bratrem).

Ví to jen on. To tajemství střeží už půl roku. Když jsem před čtyřmi měsíci odmaturovala, odstěhovala jsem se z domu rodičů do bytu ve Filadelfii. Moje situace se trochu zhoršila, a tak tu Ryke přespává.

Nejdřív spal na gauči.

Nedokázala jsem však usnout a v jeho blízkosti necítím takovou úzkost.

Úzkost – hodně divné slovo. Nikdy předtím jsem z ničeho úzkost necítila. Ne doopravdy. Ne, dokud se na moji rodinu nevrhla média.

Poprvé v životě jsem vyloženě vyděšená.

Nebojím se žraloků ani aligátorů, nebojím se výšek ani adrenalinových zážitků.

Bojím se lidí. Toho, co mi lidé můžou udělat. Toho, co mi už udělali.

Ryke ví, čeho přesně se bojím, protože jsem mu o tom nikdy nelhala. Před dvěma lety, když mi bylo šestnáct, mi podal motocyklovou helmu s tím, že mě naučí jezdit na ducati. Řekl mi: „Pokud máme být přátelé, nesmíš přede mnou nic předstírat. Celý život žiju ve lži a nemám to zrovna v oblibě. Takže na mě nehraj, že nevíš, o čem to mluvím, protože jsi přece mrňavá a naivní. Na takový hry nejsem zvědavej a nikdy na ně zvědavej nebudu.“

Chvíli mi trvalo, než jsem zpracovala, co mi řekl, ale nakonec jsem ho pochopila. Pokud chci být jeho kamarádkou, mám shodit masku. Mám být sama sebou. Nežádal toho moc, ale tehdy jsem ani sama netušila, kým vlastně jsem.

„Dobře,“ souhlasila jsem. Dosud jsem slovo dodržela. Nelhala jsem. A na oplátku jsem se Rykeovi otevřela víc než komukoli jinému. Navíc je taky jediný, kdo se mnou zůstal a vyslechl mě.

„Bojíš se jet do Paříže sama?“ zeptá se mě. „Už čtyři měsíce jsi sama nespala.“

„Nemůžu si tě přece nechat navěky, ne? Jako miniaturní přenosnou nebo kapesní verzi Rykea Meadowse.“ Vážně moc se snažím při té představě neusmát.

„Nejsem zatracenej plyšovej medvěd.“

Zalapám po dechu. „Vážně ne? Myslela jsem, že ano.“

Praští mě polštářem do obličeje.

Teď už se usměju.

Rád hází věcmi.

„Jestli se bojíš, tak bys neměla jet na Týden módy bez mámy.“

„Ne,“ vyhrknu. „Chci jet sama.“ Tohle jsem chtěla udělat už dávno – než se na nás vrhli novináři a paparazziové. Snila jsem o tom, jak si projdu památky. Kdybych jela s mámou, nedovolila by mi to. Vodila by mě od jednoho módního návrháře k druhému a všem lezla do zadku, jenom abych se stala tváří jejich módní řady.

„No, moje číslo máš,“ prohlásí. „Neboj se mi kurva zavolat, jasný?“

Přikývnu. Ryke vstane z postele, přejde k mojí komodě a z posledního šuplíku si vytáhne oblečení, které tam má uložené. Rychle si ho prohlédnu. Je neoholený, takže vypadá starší než na svých dvacet pět let. A pořád se mračí, jako by měl vážně mizernou náladu. Ve skutečnosti jen nad něčím dumá.

Je to jeho normální výraz, který je neskutečně přitažlivý a majetnický – ve smyslu Ochráním tě, i kdyby mě to mělo zabít. Dokud jsem ho nepoznala, nevěřila jsem, že by se mi to mohlo líbit.

Přitahuje mě to k němu jako můru k plameni. Nebo si domyslete jiná laciná přirovnání, kterými lidé popisují přitažlivost.

Pod fyzickou přitažlivostí (kterou nejspíš není pro žádnou dívku těžké vůči klukovi jako Ryke Meadows cítit) se skrývá něco ještě silnějšího a ryzejšího. Přátelství vybudované na třech letech bez sexu. Na povídání a smíchu a ano, možná i troše vzájemného flirtování.

A ještě pod tím vším… je jen touha.

Vůbec jsem o ní netušila – o té touze – dokud se noční můry z mých snů nestaly nočními můrami mého života. A Ryke je muž, který by na mou obranu pobil všechny netvory. Škoda, že ty v mé hlavě skolit nedokáže.

I když se o to snaží.

Vytáhne si čisté triko a džíny, narovná se a zadívá se mi do očí. Neměla bych na něj zírat, ale stejně si ty dokonale vypracované svaly prohlédnu. Většina lidí by při pohledu na něj poznala, že je sportovec – a ne namakaný kulturista. Je lehký natolik, že dokáže rychle vylézt na vysokou skálu, ale zároveň silný tak, že svou váhu zvládne unést na jediném prstu.

Po pravém rameni a pravé straně hrudi a žeber se mu táhne černé tetování s rudými, oranžovými a žlutými detaily. Je to propracovaný obraz fénixe se spoutanýma nohama a řetězem, který se Rykeovi vine po boku. Na pasu má šedou kotvu, jejíž velká část mu mizí pod tepláky.

Vypadá trochu jako někdo, vedle koho byste se rádi probouzeli, ale nevěříte, že by se vám to někdy splnilo.

Navzdory temnotě, jež se mu často zračí v očích, má v čelisti vypsanou nebezpečnou, nedostupnou tvrdost, která mě naprosto uchvacuje.

Nedokážu se od něj odvrátit.

I když bych měla.

S každou uplynulou vteřinou mhouří oči čím dál víc. „Takhle se na mě nedívej, Daisy.“

„Nedívám se na tebe vůbec nijak.“

„Poznám, když někoho přitahuju,“ oznámí bez váhání.

„Jak?“ Taky bych tu schopnost chtěla. Chci vědět, jestli po mně touží. Možná se to však nikdy nestane.

Pohled mu klesne na moje triko, které odhaluje malou část břicha. Zhluboka se nadechne a něco se mu mihne v očích, pohled, který říká Jsi tak zatraceně nádherná. Chci se tě dotýkat. Nikdy předtím se na mě takhle nedíval – a pokud ano, ukrýval to přede mnou.

Kéž by na mě takhle nepůsobil, cítím však, jak mi po zátylku stoupá žár. Snažím se udržet v klidu, nechci být další přihlouplá holka, která mu padne k nohám. Maličko si olízne spodní ret a nepřestává si mě prohlížet.

A pak ke mně náhle zvedne oči, které se mu opět zatvrdí. „Přesně takhle ses na mě dívala, zlato.“

Ach. Řekl mi zlato. Zastavím se na tom slově a chvíli nevnímám nic jiného.

„Daisy?“ Zamračí se na mě.

Usměju se. „Řekl jsi mi zlato.“

Protočí panenky a zopakuje: „Takhle ses na mě dívala ty.“

„Hups,“ prohodím a lhostejně pokrčím rameny. Jenom jsem se na něj dívala. Neměla jsem v úmyslu se na něj vrhnout. Ani jsem si ho nikdy nepředstavovala v sobě. Jsem cudná. Moje myšlenky byly cudné. Teď sice ne, ale dřív ano.

„Kurevsky slabě řečeno.“

Znovu se postavím na matraci, abych byla výš než on. „Jestli chceš, klidně začnu vyšilovat.“ Dramaticky se chytím za hruď. „Ach, Rykeu, hrozně jsem to podělala. Zab mě. Hned teď.“ Natáhnu k němu ruku a znovu na matraci poskočím. „Lékárníku, chci jed.“

Rty mu zacukají v náznaku úsměvu. Tyhle náznaky se v případě Rykea rovnají širokému zazubení. I to beru.

„Roztomilé,“ odpoví. „Hlavně nezapomínej –“

„Že jsme přátelé,“ dopovím za něj. „Jsme platoničtí přátelé, kteří spolu nespí. A souhlasím – to pro případ, že jsi zapomněl ty.“

„Nezapomněl jsem.“ Kývne ke dveřím mojí koupelny. „Zajdu se osprchovat a pak už vypadnu. Uvidíme se večer u tvojí sestry. Pořád pro tebe plánujou tu párty na rozloučenou?“

„Ano.“

Za čtyři dny budu předvádět na molech v rámci pařížského Týdne módy. Jeden týden práce. Tři další týdny dovolené ve Francii. Skoro se při té představě rozzářím. Nikdy jsem po Francii cestovat nemohla. Sice coby modelka jezdím do všemožných překrásných zemí a měst, avšak jen zřídka mám příležitost si je také prohlédnout. Tohle bude poprvé, kdy nebudu mít za zády mámu. Vím, že Rose ji přesvědčila, aby mi dopřála trochu prostoru. Taky jsem za to svoji sestru pořádně objala, až mě ze sebe musela odtrhnout.

Posadím se a svěsím nohy z postele. Jsem teď k Rykeovi blíž než předtím.

Zadívá se na notebook na mém polštáři. „Mluvila jsi o Cleo s Rose?“

Zamračím se. „Jak víš, že na ten Facebook psala Cleo?“

„Viděl jsem na ten podělanej monitor.“

Zavrtím hlavou. „Bojím se, že když o tom Rose povím, zajde za Cleo a udělá z toho něco horšího, než to je.“

„Jenomže ono je to dost hrozný. Tady nejde jenom o blbej komentář na Facebooku a ty to víš.“

Na vteřinu se mi sevře hrdlo.

Ryke se mračí a ticho mě tíží v žaludku. Čeká, až to ze sebe dostanu, a když pochopí, že nejsem schopná seskládat slova, náš rozhovor ukončí. „Nelez na sociální sítě.“

Než stihne zajít do koupelny, klika na mých dveřích se otřese, jak za ni někdo na opačné straně dveří zabere.

„Daisy,“ ozve se zpoza dveří úsečný ženský hlas.

Je nezaměnitelný.

Je to takhle vždycky.

A je to moje matka.

Zbývá jediná otázka: Kam schovám Rykea Meadowse dneska?

[ 3 ]

Daisy Callowayová

Máma hlasitě zaklepe. „Proč si musíš pořád zamykat?“

Protože máš klíč od mého bytu a ráda sem chodíš bez ohlášení.

Ryke ztuhne, naštvaně vzhlédne ke stropu a kývne ke koupelně.

Budu tam, naznačí ústy.

Cože? také naznačím a předstírám, že nechápu.

Ukáže mi prostředník a zacuchá mi vlasy. Je to nevinné, hravé gesto.

Zpoza dveří se však ozve máma: „Teď už bys snad měla být dávno vzhůru. Možná není dobrý nápad, abys tu bydlela.“

Ryke se zarazí a oba tak nějak… naráz ztuhneme.

Paží se omylem otřu o jeho břišáky, jako to on předtím udělal s mými ňadry. Na rozdíl ode mě však nemá triko. Z horka, které mu sálá z kůže, mi zahoří tváře. Ucítím, jak se mu svaly stáhnou. Vzhlédnu. Dívá se na mě. Jeden z nás musí ustoupit jako první, oba se však ani nehneme.

Nakonec si triko obleče, stojí však přitom tak blízko. Dívám se, jak se mu svaly stahují a napínají, když si provléká hlavu výstřihem a paže strká do rukávů. Když bavlněná látka spadne až k jeho pasu a zakryje mu břicho, znovu se na mě zadívá, jako by zkoušel, jestli mi to pomohlo potlačit probuzené napětí.

Ne, nepomohlo.

Spíš naopak myslím, že o to víc mi instinkt napovídá, abych se spojila s jeho tělem a ulevila tlaku, který říká: Hlavně se neodtahuj.

Uhladí mi vlasy, které mi před chviličkou rozcuchal, a prohrábne je prsty, aby to nevypadalo, že jsem snad právě měla sex nebo co.

„Daisy, jsi tam?!“ zavřeští máma vyděšeně.

Jdi, pobídnu Rykea tiše.

Zastrčí mi pramínek vlasů za ucho a odemkne dveře do koupelny. Proklouzne dovnitř a tichounce za sebou zavře.

„Promiň!“ křiknu k mámě. Rychle jí odemknu. „Říkala jsem ti, že mám ráda soukromí.“

Máma si na opačné straně dveří odfrkne. „Před kým? Vždyť bydlíš sama.“ Zarazí se. „Určitě se nechceš vrátit do našeho domu ve Villanově? Budeš tam mít společnost.“ Beze mě si připadá osamělá. Aspoň to jsem pochopila z toho, jak se tu neočekávaně zjevuje v jakoukoli denní dobu, ať ráno, přes den nebo navečer. Jsem z jejích čtyř dcer nejmladší, poslední ptáče, které vyletělo z hnízda.

Prozatím máme s těmi jejími přepadovkami štěstí. Vždycky jsem se příliš bála nechat odemčeno, proto mi nikdy nevpadla do ložnice, než z ní stihl Ryke utéct. A nemám to srdce ji požádat, aby sem přestala chodit. To už bych jí rovnou mohla říct: Hele, mami, je mi osmnáct, ty i tvoje názory jsou mi ukradené. Díky. To by bylo docela hnusné, že? Už tak stačí, že jsem se odstěhovala docela narychlo. A mám ji ráda, proto chci, aby byla součástí mého života. Jenom nechci, aby mě tak… dusila.

Sotva odemknu, vpadne dovnitř. Na sobě má námořnicky modré šaty a kolem krku perlový náhrdelník. Je to štíhlá žena s dokonalým drdolem na zátylku. Má stejné hnědé vlasy jako moje sestry – a jako já, kdyby mi modelingová agentura dovolila obarvit si vlasy zpátky na moji přirozenou barvu.

Rozhlédne se po neuklizené ložnici. Na křesle, stole, a dokonce i na posteli se válejí odhozená tílka, džínové šortky a trika. Mám zlozvyk, že všechno odhodím a zapomenu na to. Ani ve společnosti Rykea moc neuklízím. Jeho byt je na tom ještě hůř než můj, což mámě dává další záminku, aby ho nenáviděla.

Je příliš nepořádný, Daisy, pověděla mi. K tomu přidejte: Nemá žádnou práci. Žije ze svého svěřenského fondu. Akorát leze po skalách a jezdí na motocyklu. Vypadá neustále rozzlobeně. Je příbuzný s tou čarodějnicí Sarou Haleovou. Se svým otcem vůbec nemluví. (Máma stojí ve sporu Haleových na straně Jonathana Halea, hlavně protože je to nejlepší kámoš mého otce.) Ryke je příbuzný s tou mrchou Sarou Haleovou. (Protože to je pro ni nejdůležitější.) Ach, a je na tebe příliš starý.

S argumentem o tom, že je „příliš starý“, ještě vyrukuje, protože i když je Ryke o sedm let starší než já, není to pro ni konečná. Už se mě dřív snažila dohodit třicátníkovi. Vydělal majlant na právech k nějaké populární písničce. Měsíc po svých osmnáctých narozeninách jsem si s ním málem vyšla na rande, které mi domluvila máma. Až táta tomu učinil přítrž.

Jemu na věkovém rozdílu záleží.

„Domluvila jsem se s Hildou. Měla ti sem přijít minulý týden uklidit,“ oznámí s nakrčeným nosem. „Nepřišla?“

„Odmítla jsem ji,“ oznámím. „Snažím se být nezávislejší.“ A to znamená nenechat si od najaté uklízečky skládat oblečení. „Za Lily a Lorenem Hilda přece taky nejezdila.“ Oba teď bydlí v Princetonu v New Jersey s Rose a jejím manželem. Není to odtud daleko.

Máma si odfrkne. „Ti si můžou uklízet sami.“

Pravda.

Stočí pohled k mému břichu a štípne mě do pasu.

„Nepřibrala jsi, že ne? Čeká tě Týden módy,“ připomene mi přísně.

Já jsem přibrala?

Než se stačím podívat, prohlédne si mě a oznámí: „Ne, podle mě je to v pořádku.“ Vzhlédne k mým vlasům, které mám nejspíš pořád zacuchané, a prohrábne je prsty, jako by to bylo drahocenné zlato. „Určitě nechceš, abych letěla do Paříže s tebou? Můžu ti dělat společnost, než ti upraví make-up.“

„Chci zjistit, jak si povedu sama,“ odmítnu nabídku taktně, abych neranila její city.

Mdle se pousměje a snaží se předstírat, že mi to přeje.

„Mám tě ráda,“ poví mi a pak mě políbí na tvář. „Zítra vyrazíme na nákupy. V poledne. Nola tě vyzvedne.“

„Dobře.“

Už si začínám říkat, že jsem to zvládla, protože se máma obrátí k odchodu, když v koupelně začne téct sprcha.

Ryke ví, že tu máma ještě pořád je.

Máma se zamračí a protáhne krk jako prérijní pes. Zadívá se ke dveřím do koupelny. „Někdo tu byl s tebou přes noc?“

Nestydím se ani se nezlobím. Nejradši bych se nad celou touhle situací rozesmála. Bože, jaký život to jenom vedu?

„To je Lily,“ zalžu. „Chceš ji taky vidět?“

Vím, že odmítne. Lilyina závislost na sexu vážně poškodila otcovu společnost Fizzle, která vyrábí limonády. Negativní články měly na naši rodinu vliv v mnoha směrech a s většinou z nich máma nesouhlasí. Lily nic z toho nevyčítám, protože vím, jak se kvůli tomu stydí a cítí provinile. Máma se ale přes to přenést nedokáže. Doteď sestře neodpustila.

„Nebudu ji zdržovat,“ odpoví. „Nech si telefon zapnutý. A už si nezamykej.“

To mi před odchodem říká vždycky.

Vyjde z ložnice a já poslouchám, dokud se za ní nezabouchnou dveře od bytu. Až potom vejdu do koupelny.

Zrcadla jsou zamlžená a ve vzduchu se vznáší pára. Za závěs s potiskem kopretin, jenž zakrývá vanu, nevidím, slyším jen šplouchání vody o porcelán. Na chlupatém zeleném koberečku se válí jeho tepláky. Je pod sprchou nahý. A co taky jiného, Daisy?

„Máma tě málem přistihla,“ oznámím mu.

„Dobře,“ odpoví. „Aspoň by mi mohla do očí říct, že jsem ‚neuctivej zhýralec‘.“ Jo, přesně tohle o něm řekla, když tu byla posledně. Ryke se i tehdy schovával v koupelně a slyšel všechny její urážky.

„Tak hele, vždycky jsem se za tebe postavila. I posledně i předtím i předtím.“

„Neber to zle,“ odpoví, „ale tvojí mámě jsou tvoje názory na cokoli u prdele.“

Nemůže mě tím urazit, protože vím, že je to pravda. Jenom dvakrát jsem mámě oznámila něco, co je naprostá pravda. Že bych se raději věnovala něčemu – čemukoli – jinému než modelingu. A ona mi odpověděla, že jsem dětinská a nevděčná, tak jsem raději hned zmlkla. Kdybych na poslední chvíli vycouvala z focení, okamžitě by nasadila znechucený výraz, který by jasně říkal: Tak tohle je moje dcera? Takový nevychovaný mrňavý snob?

Zklamat mámu je jako zabodnout jí nůž do břicha – přesně do toho místa, kde jsem před lety bývala. Je v tom určitá metafora.

Ryke náhle vypne sprchu a z háčku strhne žlutou osušku. Viděla jsem už hromadu napůl oblečených nebo skoro nahatých mužských modelů na to, než aby mě tím Ryke vylekal. Když však toho člověka znáte, je to jiné. A je to naprosto jiné, když se vám na tom muži líbí nejen jeho tělo, ale všechno.

A mně se na Rykeu Meadowsovi líbí úplně všechno.

Závěs se náhle odhrne a Ryke vyjde ze sprchy s osuškou ovázanou kolem pasu. Po opálené hrudi a břiše mu stékají kapky vody. Otočím se k odchodu, abych mu dopřála soukromí, on mě však zastaví: „Pojď sem.“

Stojí u umyvadla. Dívám se, jak nanáší pastu na svůj zubní kartáček a pak i na ten můj. Podá mi zelený zubní kartáček Oral B. Vděčně ho přijmu a společně si vyčistíme zuby. Předstíráme přitom, že se na sebe v zrcadle navzájem nedíváme, i když přesně tohle děláme.

Jako bychom byli pár.

Jenže nejsme. A nikdy jím nebudeme.

Některé věci jsou příliš složité na to, aby se daly překonat. Tohle je jedna z nich.

[ 4 ]

Ryke Meadows

Už mám těch zkurvených studených sprch po krk, proto jsem si včera řekl, že na to kašlu. Fakt bych měl jezdit do svého bytu, kde si můžu v klidu vyhonit.

Rána jsou všechna stejná. Probudím se v Daisyině posteli. Snažím se potlačit kurevsky strašnou erekci. Osprchuju se. Zaběhám si s bratrem. Znovu se osprchuju. Zatraceně moc se snažím vyhonit si ho, aniž bych přitom myslel na její dlouhé nohy a nádherný úsměv.

Obvykle se mi to daří. Občas ne.

Jsem totiž do prdele jenom člověk.

Vjedu bránou do ulice. Zpomalím své ducati, zatímco projíždím kolem všech těch obrovských koloniálních domů. V patách mi jedou čtyři sedany. Sledujou mě od chvíle, kdy jsem ve Fily vyšel z bytu. Dva z nich přejely dvojitou žlutou čáru, aby mohly jet vedle mě. Stáhli okýnka a začali mě fotit.

Už dávno jsem si na to měl zvyknout, jenže nezvykl. A nejspíš si ani nikdy nezvyknu, protože jsem viděl, jak se kvůli nim nebojácná dívka, která bývala naprosto v pořádku, začala bát tmy a skončila se zatraceně vážným traumatem. Problémem nejsou jenom foťáky a všudypřítomná média. Problémem je všechno, co s tím souvisí – například ty její zkurvený kámošky ze střední.

Ukážu posádce sedanu prostředník. Aspoň že mám na helmě tónované sklo, a tak mi nemůžou vyfotit obličej. Přidám plyn a předjedu je. Čtyři auta se mi pokusí zablokovat cestu a donutí mě vjet mezi ně. Zatúruju, přeřadím a předjedu je.

K domu za bránou, který z většiny zakrývají vysoké keře, dojedu sám, novináře nikde nevidím. Zadám kód a tepaná brána se otevře.

Daisy měla asi cestu k domu svých sester zatraceně těžší než já. Měl jsem jet s ní. Bydlí ve stejném bytovém komplexu jako já, jen dvě patra pode mnou. Mohl jsem zaměstnat paparazzie, zatímco by Daisy odjela opačným směrem, ale neudělal jsem to. Vyjel jsem pozdě, protože jsem si hledal informace o ambienu, podělaný kognitivní terapii a dalších prášcích na spaní – hlavně když to Daisy pomůže.

A pořád nevím, jak jí pomoct spát i bez prášků.

Zaparkuju ducati, zapřu ji o stojánek a vzhlédnu k bílému domu s černými okenicemi, verandou, která se táhne kolem celé budovy, s houpacími křesly a stožárem na vlajku na čerstvě posečeném trávníku. Je fajn, že bydlí všichni dohromady. Můj bratr, jeho přítelkyně Lily, Rose a její manžel. Už jsem s nimi jednou bydlel, a nechci si to zopakovat. I když mám bratra moc rád, občas si od něj potřebuju odpočinout. Rád zkouší moji trpělivost. Mám jí na rozdávání, bojím se ale, že kdybych s ním bydlel o něco dýl, jednou by mě udolal a v tu chvíli bych ho snad zabil.

Nechci Loa nikdy udeřit.

Je to hranice, kterou se každý týden bojím, že překročím.

Odemknu si vlastním klíčem. Nad průchodem mezi obývacím pokojem a kuchyní visí nízko posazený zmačkaný transparent s nápisem:

ŠŤASTNOU CESTU, DAISY

Nápis je vyvedený ledabylým písmem, nejspíš ho tedy psala Lily. Musím se sklonit, abych ho mohl podejít do kuchyně.

U sporáku stojí můj bratr a právě rozbíjí vajíčka do velké mísy. Connor ho sleduje, v ruce sklenku vody. Obvykle pije červené víno, ale od té doby, co se Lo naposledy opil, nechce před ním pít alkohol.

„Nazdar, hospodyňko,“ pozdravím ho a odložím helmu na snídaňový stolek. „Kde jsi nechal zástěru?“

Lo se na mě suše usměje. „Kde jsi nechal hodinky?“ Obrátí se zpátky k vajíčkům. „Máš hodinu zpoždění.“

„Jo, já vím,“ odpovím. „Všichni jste mi poslali fakt dost hnusný esemesky.“

Silně pochybuju, že dovedeš na hodinách poznat čas, ale právě teď máš čtyřicet šest minut zpoždění. A to jsem tě chtěl odměnit pamlskem. – Connor

Jestli moji sestru zklameš, osobně ti ušmiknu koule a nakrmím jimi Connorovu kočku. – Rose

Mohl bys přijet včas? Prosím!! – Lily

Holky jsou naštvaný. A ani já z tebe nemám zrovna radost. – Lo

„Zpráva ode mě byla nejlepší, že?“ zeptá se mě Connor a usměje se do sklenky vody.

Odolám podělanýmu nutkání obrátit oči v sloup. „Ta od tvojí ženy byla lepší.“

„To není možné.“

„Napsala, že předhodí moje koule Sadii.“ Dojdu k Loovi. Na pánvi se smaží slanina a na tácu leží sušenky.

„Vyhrožuje tím příliš často,“ oznámí nám Connor.

Nakouknu pod utěrku, pod níž se kouří ze špenátového quiche.

„Sice žádný zkurvený hodinky nemám,“ řeknu jim, „ale vím, že je večer a nikdo z nás nemá podělanou kocovinu, tak na co ta…“ Nakloním k sobě misku. „Kukuřičná kaše?“

„Daisy si přála k večeři snídani,“ vysvětlí Lo. „Tak ji teď vaříme.“

Rozhlédnu se po kuchyni, ale tady i v obýváku je ticho. „Jo? Kde holky vlastně jsou?“

„Daisy v garáži. Rose a Lily v koupelně,“ oznámí Connor nenuceně.

„Proč jsou do prdele v koupelně spolu?“

Lo zavrtí hlavou. „Zeptal jsem se a Rose odpověděla jenom menstruační cyklus. A pak mi zabouchla dveře před nosem.“

Přidá se Connor. „Já naopak vím, že nemá cenu se ptát.“ Opírá se o linku, na sobě černé kalhoty a bílou košili. Jeho vzhled odpovídá jeho jmění – vlastní víc než podělanou miliardu dolarů, protože po matce zdědil jednu z pěti set nejbohatších amerických společností.

„Seš moc velká princeznička na to, abys Loovi pomohl?“ zeptám se a z tácu s ovocem si ukradnu plátek jablka.

„Nabídl jsem se, že rozbiju vejce, ale Lo řekl, že bych jim dokázal akorát tak naplácat,“ prozradí mi Connor.

Teď už opravdu obrátím oči v sloup.

„Tak bys mohl využít svoji nejlepší dovednost pro dobrou věc,“ oznámí Lo a podá Connorovi mísu vajec a metlu.

Zajdu si do ledničky pro pomerančový džus, a když se otočím, přistihnu Loa, jak něco tiše šeptá Connorovi. Oba zmlknou, když si všimnou, že na ně koukám.

„Co je?“ zeptám se a odšroubuju víčko z kartonu s džusem. Není to poprvé, co tu klevetí jak malé holky. Všichni si vybíráme, s kým se podělit o informace.

„Mluvili jsme spolu,“ prozradí mi Lo a ukáže mezi sebou a Connorem.

Connor s nevinným výrazem šlehá vejce.

„Tak vy jste spolu mluvili,“ zopakuju a jen na ně zírám. „Tak to mě kurva podržte. Nevěděl jsem, že vy dva umíte mluvit.“

Lo si mého sarkasmu nevšímá a nakloní hlavu. „Jenom si říkáme, že je to divný.“

Zamračím se. „Musíš být o něco konkrétnější, Lo. Z těch pár slov fakt nepoznám, o co jde.“

„Promiň,“ opáčí Lo suše. „Zapomněl jsem, že nejsi Connor.“

Connor se usměje.

„Proč mu chválíš inteligenci?“ zeptám se bratra. „Vážně nestačí, že všichni musí v obýváku zírat na jeho zarámovaný certifikát z Mensy?“ Visí hned vedle certifikátu jeho manželky. Oba dva jsou otravně inteligentní.

Connor se do toho vloží. „Nepotřebuju, aby někdo uznal, že jsem chytřejší než vy ostatní. Vím to.“

„Tak proč sis tam ten certifikát pověsil?“ zeptám se.

Pokrčí rameny. „Ladí ke stěnám.“

Zavrtím hlavou. „Je fakt kurva zázrak, že jsem ti doteď jednu nevrazil, Cobalte.“

„Zpátky k naší situaci,“ ozve se Lo, aniž by ode mě odtrhl pohled.

Ze skříňky vytáhnu sklenici. Do prdele, snad to neví, že ne? Rozbuší se mi srdce. Odkud by se dozvěděl, že spím s Daisy v jedné posteli? Nedozvěděl se to. Jsem jenom kurevsky paranoidní. Nikdy jsem o tom nikomu neřekl a ani neřeknu. „O co jde?“ Naliju si pomerančový džus a poslouchám.

„Říkáme si, že je divný, že sis už dlouho nepřivedl žádnou holku.“

Zamračím se. Tak o tohle jim jde? „A?“

Lo zmateně přešlápne. „A… dřív sis každých pár týdnů našel novou přítelkyni.“

„Víš,“ povím bratrovi, „nebydlím tu s váma z několika kurva dobrejch důvodů.“ Zvednu prst. „Za prvý mám rád soukromí a to znamená, že vám nemusím každý měsíc představovat několik žen.“ Zvednu další prst. „Za druhý vy všichni rádi všechno přeháníte. A za třetí…“ Ohnu první dva prsty a zvednu prostředník.

Pak se k nim otočím zády a pomalu zašroubuju víčko džusu.

Právě jsem svému bratrovi zalhal.

Připadám si, jako bych našlapoval na žhavých uhlících. Příčí se mi lhát mu, přestože jsem to už párkrát udělal. Ani teď to není o nic snazší. Vidím tu hustou mlhu, kterou jsem vytvořil, tu, která se snáší na můj vztah s Loem. Nejsem ale můj otec, který ubližuje svým synům, aby ochránil vlastní pověst.

Lžu, abych ochránil Daisy.

Abych ochránil Loa.

Lžu, protože pravda bolí víc. A až pravda vyjde najevo, chci si být jistý, že ji Lo ustojí. Teď na to ani zdaleka nemá.

Proto mu nemůžu říct: Jo, kamaráde, nerandím už podělaný čtyři měsíce, protože se starám o nejmladší sestru tvojí přítelkyně, přespávám u ní, a dokonce spím v její posteli, aby se přestala tak kurevsky bát. A ostatní ženy mi nechybí, chybí mi akorát sex.

Nejsem zvyklej si každej podělanej den akorát honit.

„Rykeu,“ ozve se Connor a já se k němu otočím. Hledí na mě příliš chápavě a podezíravě. „Je to jednoduše zvláštní. Střídáš přítelkyně, stejně jako Daisy střídá svoje partnery, a co odmaturovala a nastěhovala se do tvého bytového komplexu, ani jeden z vás si nikoho nenašel.“

„O co tu jde?“ zeptám se a zatěkám pohledem mezi Connorem a Loem. „Hrajete si na Holmese a Watsona? Nerad vám kazím dobrou zábavu, ale fakt to není žádná záhada.“

„Nech toho,“ zavrčí Lo. „Je to divný a víš –“

„Nejsem s ní,“ skočím mu do řeči. „Nešukám s Daisy. Ani se jí nedotýkám. Už jsem ti řekl, Lo, že to ani nikdy neudělám.“ Tohle spolu pravidelně řešíme už víc než dva roky, a stejně se na mě dívá, jako bych se ho snad chystal každou chvíli zradit. Jako bych snad někdy dal přednost holce před ním, jako bych se chystal překročit kurevsky velkou mez a zničit tím vztah, na kterém mi záleží.

Neudělám to. Nikdy to kurva neudělám. Protože kdybychom se s Daisy dali dohromady a něco by se stalo a my se rozešli, přišel bych o bratra. Daisy je pro něj jako mladší sestra. Se sestrami Callowayovými vyrostl. Daisy ho zná celý svůj zatracený život. Já znám Loa tři roky. Do prdele, to mě z naší party můžou vykopnout. Všechno je hrozně matoucí. Nic nedává tak docela smysl. Můj pták říká jednu věc. Moje hlava docela jinou. Mám svoje morální zásady. Lo mě neustále varuje. Všechno je se mnou špatně a nic není dobře.

Co mám do prdele dělat?

„Dobře,“ odpoví Lo. Upřeně mě pozoruje a vidí, jak mi v očích doutná vztek.

Jsem v hajzlu. Jestli se někdy dozví, že spím v Daisyině posteli, že jsem v podstatě její proklatý spolubydlící, zabije mě. Myslím to vážně. Loren Hale je natolik pokřivený, že mu vražda může připadat jako správné řešení, a upřímně řečeno bych mu to dovolil udělat.

„Podívejte,“ oslovím Loa i Connora. „Když si najdu holku, chodím s ní asi tak týden, někdy i jenom podělaných pár dní, a pak zmizí. Ani jednu z nich nepřivezu sem do Princetonu, abych vám ji mohl představit. S žádnou to není nic vážnýho. Představím vám jenom takovou, s kterou to myslím vážně a ke který bych se chtěl připoutat.“ Na každého se postupně zadívám. „Zatím jsem nenašel holku, se kterou bych něco takovýho chtěl, a nevím, jestli ji někdy vůbec najdu.“

„Najdeš,“ ujistí mě Lo a přikývne přitom, jako by se o tom snažil přesvědčit sám sebe.

„Nevadí, když ne.“ Mám lidi, na kterých mi záleží. To by mi mělo stačit.

Lo ke mně zvedne ostrý pohled. „Nebudeš sám navěky.“

Neptá se, oznamuje to. Asi pro mě chce to nejlepší, zároveň si ale myslím, že bojuje se svým sobectvím. Tím, které mu našeptává: Potřebuju, abys tu pro mě byl na sto procent, jinak to nezvládnu.

„Co když budu?“ opáčím. „Lo, já jsem s žádnou Lily Callowayovou nevyrůstal. Nemám nejlepší kamarádku, která by se stala mojí přítelkyní.“ Lily byla doslova holka odvedle, rodinná kamarádka, které se svěřoval se vším. Teď jsou zasnoubení. Dřív se navzájem podporovali ve svých závislostech a naštěstí se rozhodli dát svůj vztah do pořádku.

Nezávidím jim.

Jen chápu, že je Lo jiný než já, i když jsme si v mnoha ohledech podobní.

„Jsem kurva zvyklej spoléhat se sám na sebe,“ dodám.

Lo jen zavrtí hlavou, jako bych byl podle něj totální idiot – že mi stačí něco míň. Možná si ale nic víc ani nezasloužím. Možná že smyslem mého života je pomoct bratrovi postavit se na nohy.

Connor předá Loovi mísu rozšlehaných vajec, Lo je však na pánev nenalije. „Počkám s tím na holky.“

„Jak se vede Lily?“ zeptám se ho.

Odloží mísu na linku. „Líp než mně.“ Promne si zátylek. „Snaží se se mnou mluvit o tátovi a alkoholu, ale upřímně řečeno je to občas dost těžký.“ Zadívá se na mě jantarovýma očima. „Jeho právníci se zmínili, že tě nemůžou sehnat kvůli výslechu. Řekl jsem jim, že nechceš mluvit do záznamu.“

„Díky,“ odpovím.

Lo pokrčí rameny. „V pohodě.“

Prohrábnu si vlasy. Cítím, že nás Connor pozoruje, jako by byl zkurvenej psychiatr. Je toho na nás hodně, jasný? Nechci se vidět s otcem a Loovi to zatím vyhovuje.

„Zajdu se mrknout za Daisy do garáže,“ oznámím, aby mě nezačali přemlouvat, ať se s Jonathanem Halem sejdu. A navíc chci zjistit, co tam sakra dělá o samotě.

„Vyřiď jí, že jídlo už skoro je,“ požádá mě Lo.

Přikývnu a zamířím ke dveřím.

Všichni máme svoje role a já vím, že tou mojí je dohlédnout na tuhle holku a toho kluka.

Jen se nikdy nechci postavit před rozhodnutí, komu z nich dám přednost.

Jestli ten den nastane, jsem v prdeli.

[ 5 ]

Ryke Meadows

Zavřu za sebou dveře a skoro okamžitě spatřím Daisy. Sedí opačně na své zaparkované ducati. Má motorku stejné značky jako já, jen červenou místo černé. Opírá se o nádrž na benzín před řídítky, na nohou má rozloženou mapu a v zubech drží černou lihovku.

Její bezstarostná povaha mě k ní vždycky zatraceně přitahovala – i když bych se od ní nejradši držel aspoň na pět metrů daleko. Moc mi nepomáhá, že má nohy od sebe. Právě teď jsem zatraceně rád, že není zadaná. Nenávidím všechny její bývalé kluky a štve mě, jak se na ni muži dívají a myslí si, že to je holka, kterou dokážou snadno zkrotit. Nedokážou. Nikdo z nich na Daisy nemá, a přesto jim věnuje svůj čas, protože je příliš hodná na to, aby je odpálkovala.

Kurevsky mě to sere.

„Uvnitř se koná večírek, víš?“ připomenu jí neomaleně. „Večírek pro tebe.“ Dojdu k ní přes betonovou podlahu.

„Já vím,“ zamumlá a vyplivne víčko fixy. „Když jsem chtěla jít s Rose a Lily do koupelny, zabouchly mi dveře před nosem. A připadalo mi, že si Connor s Loem chtěli o něčem promluvit v soukromí, tak jsem si řekla, že půjdu pryč, ať to spolu můžou probrat.“

Zamračím se. „Proč ti sestry nedovolily jít s nimi?“

„Lily je o pět let starší než já a Rose o sedm,“ připomene mi a pokrčí přitom rameny. „Jsem zvyklá, že mě vyšachujou. To tak u nejmladších sourozenců bývá.“ Posadí se a podá mi mapu.

Rychle si ji prohlédnu.

„Je to na tvoji cestu do Kalifornie,“ vysvětlí. „Označila jsem ti tam pár míst, kde by se ti mohlo líbit.“

„Taky jsi přes celou Severní Dakotu nakreslila podělanej smajlík.“

„To protože Severní Dakota je nejšťastnější stát. To ví snad každý.“ Zazubí se a oči se jí rozzáří, jak jsem to u ní už dlouho neviděl. Je na ni tak nádhernej pohled, až to sakra ani nedokážu popsat. Za nocí to světlo ale pohasíná. Jako by Daisy Callowayová brala svoji energii ze slunce.

„Říká kdo?“ zeptám se, složím mapu a zastrčím ji do zadní kapsy.

„Někde jsem to četla,“ prozradí mi. „Zapomněla jsem kde, ale určitě je to pravda.“

„Jasně. To říká holka, která si každý den čte horoskop.“

Předstírá pobouření. „Jak to víš? Četl jsi snad můj deníček?“

„Ne. Jenom spím v tvojí posteli.“

„Myslela jsem, že to byl někdo jiný,“ odpoví.

Prohlédnu si ji, jak sedí pozadu na motorce, kterou oběma nohama pevně svírá. Dřív jsem s ní na té motorce jezdil. Má ve zvyku si pokládat ruce na moje stehna, místo aby se mě chytila kolem hrudi. Kdykoli se rukou schválně přiblížila k mému rozkroku, musel jsem ji chytit za zápěstí.

Ráda mě škádlí, aby zjistila, jak daleko jí dovolím zajít. Ještě nikdy si se mnou žádná holka takhle nehrála – ne s takovým sebevědomím. Přivádí mě to kurva k šílenství. I proto s ní chci být co nejvíc, chci si užít tyhle společné okamžiky i její radost.

Uzavřeli jsme však nevyřčenou dohodu. Oba víme, že jistou hranici překročit nesmíme.

„Ty sis pustila do postele jiný chlapy?“ Při té otázce povytáhnu obočí. Svaly mi hoří vztekem, když si představím ty ubožáky, s kterými dřív byla. Všichni byli starší a všichni s ní spali. Nemysli na to.

„V poslední době ne.“ Volné triko se jí zadrhne o řídítka a povytáhne se natolik, až mi málem ukáže prsa. „Hups.“

Zahoří mi tělo a to jediné, co zastaví příval vzrušení, je představa, že se při pohledu na ni postaví i nějakýmu cizímu klukovi. Nechci být jedním z nich.

Upraví si triko a já si přečtu nápis na její hrudi: Ó la la.

Je to asi rok, co začala nosit oblečení s různými nápisy – je to její způsob, jak mlčky odpovídat bulvárním novinářům. Je to roztomilé.

„Už jsi někdy takhle jel?“ zeptá se s rozpustilým úsměvem.

„Pozadu?“

Přikývne.

„Ne. Napadlo mě to sice asi milionkrát, ale nechci se zabít,“ odpovím suše.

„Já bych to klidně udělala,“ prohlásí, aniž by vzala můj sarkasmus na vědomí. „Jenže bys na té motorce musel být se mnou. Někdo ji řídit musí.“ Vykulí zelené oči. „Můžeme to zkusit?“

Nechci nad jejími sny mávnout rukou. Minulý týden jsme odšroubovali kolečka ze skateboardu, postavili se na něj na položenou popelnici a zkusili, jestli udržíme rovnováhu. Byla to větší sranda, než jak to takhle zní. Jenže tohle – já na motorce a ona tváří ke mně – je kurevsky intimní představa. Nevím, jestli si to sama uvědomuje.

„Mlátili bysme se navzájem do hlavy,“ varuju ji. „Nedosáhl bych na plyn a brzdu.“

„Tak by ses k řídítkům natáhl přese mě,“ navrhne. „Můžu ti dokázat, že to půjde.“ Posune se blíž k nádrži a na sedadle tak pro mě zůstane docela dost místa. „Ledaže se bojíš.“

Přimhouřím oči. „Klidně mi nadávej do podělaných zbabělců, zlato, stejně ti na to neskočím.“ A to ani můj pták.

„Takže mám zkusit jet pozadu bez tebe? Jak by se ti to líbilo?“ Už se chystá otočit klíčkem v zapalování. Nepochybuju, že je opravdu ochotná to zkusit.

Ve volném čase už udělala mnohem bláznivější věci. Naučila se jezdit na raftu i pilotovat letadlo. Viděl jsem ji spadnout přímo z téhle podělané motorky. Viděl jsem ji na černé sjezdovce narazit do stromu. Během každé takové náročné výzvy jsem byl u ní, stál jsem po jejím boku a nesl jsem ji, kdykoli spadla.

„Dobře,“ ustoupím. Dojdu k její ducati a Daisy si konečně přestane hrát se zapalováním. Přehodím přes motorku nohu a nasednu si normálně čelem k řídítkům. Ona k nim sedí zády.

Dotkneme se koleny a já s potěšením zjistím, že na řídítka nedosáhnu. Daisy to však nechce vzdát. Zvedne nohy a poposedne si ke mně. Do prdele.

Sedí u mě rozkročená, zády se opírá o nádrž a na motorce skoro leží. Natáhnu se přes ni a plynu i brzdy se v pohodě dotknu. Daisy dýchá rychle a mělce, jako bych do ní měl snad každou chvíli proniknout. Jako by celá tahle situace vedla někam, kam teda sakra rozhodně nevede.

„Jsi pěkně proradná, Callowayová,“ povím jí. Můj pták mě prosí, abych k ní přirazil. Radši si představím to jediné, co mi v tom brání. To, že by ze mě můj bratr vymlátil duši. A když to nezabere, představím si Lilyino kvílení. Přiznala mi, že na mě myslí, kdykoli si potřebuje nechat zajít chuť na sex, takže výčitky nemám.

Zafunguje to. Ani se nehnu. Udržím i neutrální výraz a nedám najevo nic než naštvání – protože naštvaný docela jsem. Celá tahle situace mi není kurva vůbec příjemná. A přesto vždycky skončím tady u ní, protože její společnost zatraceně miluju.

„Máš pravdu. Je to docela nepohodlná poloha,“ škádlí mě. „Vůbec k sobě nepasujeme.“ Na rtech se jí opět objeví rošťácký úsměv. „Vím, jak bychom k sobě pasovali mnohem víc –“

Do prdele.

„Ani to neříkej,“ zastavím ji a narovnám se, než by se ke mně stihla nadzvednout a s ní i její rty. Nikdy jsme se nepolíbili a nehodlám s tím teď začínat. Chodidla má zaháknutá za zadní část motorky a nohy stále doširoka rozevřené, aby mi udělala prostor.

Přísahám kurva bohu, že jestli ke mně ještě jednou přirazí boky, tak ji z té motorky shodím. A nebude se jí to líbit.

Spatří v mých očích jasné varování a usměje se ještě víc. „Jenom jsem chtěla navrhnout, že bych si zula boty. Co sis představoval?“

Svůj jazyk v tvých ústech. Penis hodně hluboko v tobě.

Pohled mi potemní. Snažím se ignorovat její přihlouplý úsměv i pátravé ruce, kterými sevře sedadlo, a poté je přesune na svoje stehna. Vždycky se jí hýbe aspoň jedna část těla.

„Něco, co by bylo pro tvoje panenské uši až kurevsky moc nevhodný,“ odpovím.

Posadí se stejně jako já. Hruď má jen několik centimetrů ode mě. Položím jí ruku na koleno, abych jí zabránil přisunout se ke mně ještě blíž.

Mnohem vážnějším hlasem mi připomene: „O panenství jsem přišla v patnácti.“

„Tím myslím, že sis to doteď s nikým nerozdala na motorce. Vím, že panna nejsi.“ Na oslavě svých šestnáctých narozenin požádala svoji sestru o radu ohledně sexu. Tehdy jsem tam Lily doprovázel. Zaskakoval jsem za svého bratra, který byl v té době na odvykačce. Daisy tam prakticky oznámila, že už měla sex. Kéž by jenom její poprvý nebylo tak kurevsky strašný.

A tak trochu si přeju, aby po tom prvním klukovi s chlapy skončila a počkala na někoho lepšího. Třeba na… nikoho. Pochybuju, že pro ni někdo bude dost dobrý. Jo, jsem zatracenej sobec. Je mi to u prdele.

Dodám: „A ani mě nepřekvapuje, že jsi o to přišla tak brzy.“

Přikývne. „Protože je moje starší sestra závislá na sexu.“

Jako by to snad znamenalo, že je na sexu závislá i Daisy?

„Ne. Protože zkoušíš hromadu různých věcí a určitě jsi měla pocit, že o něco přicházíš.“

Povytáhne rty. „Kdy jsi o to přišel ty?“

„Taky v patnácti,“ přiznám. „S osmnáctiletou holkou.“ K mému poprvé došlo na golfovém hřišti ve tři ráno.

Daisy to zpracuje. „Takže máš rád starší ženy, jo?“

„Mám rád všechny ženy, zlato.“

Pousměje se. „Máš rád i mě?“

Do prdele. „Daisy –“

Zvedne ruce a dlaněmi se dotkne mojí hrudi, protože tu není kurva žádnej prostor. Ztuhnu.

„Já vím, promiň, neměla jsem nic říkat.“ Rychle spustí ruce. Dýchá ztěžka.

Snažím se v ní nevidět nic víc, než kým může být. Je však nádherná. Nejen že je zatraceně moc krásná od přírody – je bez make-upu, má odvážné zelené oči, hladkou pleť a křehký obličej.

Je taky krásná, protože dokáže rozesmát i toho nejsmutnějšího člověka na světě. A i v tom nejosamělejším klukovi dokáže něco probudit. Je mladá a divoká. Přímá a nevinná. Tím vším křičí do světa: kurevsky velký riziko.

„Víš, měla jsem v životě sex jenom se šesti klukama,“ prozradí mi.

Ztuhnu. „Jo?“ Fakt nechci znát detaily, i když po nich zčásti masochisticky bažím. „Někdo by mohl říct, že šest kluků je na osmnáctiletou holku dost.“

Pokrčí rameny. „Zkoušela jsem terén.“

„A jakej ten podělanej terén byl?“ vyštěknu. Neměl bych se ptát, ale ptám se. A už to vzít zpátky nemůžu.

Čekám, co mi odpoví, protože vím, že to udělá.

[ 6 ]

Daisy Callowayová

Vážně bych neměla se starším bratrem přítele svojí sestry (jo, je to docela zamotané) probírat svoje sexuální zkušenosti. Ale víte co, už jsem s tím začala, tak to taky dokončím. Snažím se všechno dotáhnout do konce. Jdi do toho naplno, Daisy. Nešlapej na brzdu. Jo, dokážu to.

Zadívám se do jeho očí, tvrdých a drsných. Nikdy se na mě nedívá něžně. I když jsme takhle blízko k sobě, dál mezi námi panuje napětí, mně se však jeho blízkost příliš líbí, než abych z motorky seskočila. Navíc se nehne ani on. Což je asi dobré znamení.

„S prvním to byl děs,“ přiznám. „Dělali jsme to jenom jednou. Trvalo to asi třicet vteřin.“ Asi bych se měla červenat, ale připadá mi to už tak dávno. Vzpomínám si, jak jsem seděla na jeho posteli a říkala si: To je všechno? Tohle je ten slavný sex? Co na tom komu připadá super?

Ryke má na tváři neproniknutelný výraz, temný a zachmuřený. Dobře. Dokážu pokračovat, aniž bych se vlivem jeho mlčení zhroutila. Pokračuj, pokračuj, pokračuj.

Olíznu si rty. „S druhým klukem jsme to dělali několikrát. Vydržel asi tak tři minuty.“

„Kolik jim bylo?“ zeptá se.

„Byli jen o několik let starší než já. Chodila jsem i s kluky, kterým bylo docela dost přes dvacet, ale sex jsme mít nemohli. Nebylo mi ještě osmnáct.“ Nechtěla jsem porušit zákon, protože kdyby se se mnou vyspali, mohli by skončit ve vězení.

„Potkal jsem většinu starších kluků, s kterými jsi chodila,“ připomene mi. „Mimochodem to byli všichni do jednoho pitomci.“

„Zas tak hrozní nebyli.“

„Julian?“ nadhodí. „Fakt si myslíš, že byl lepší než zkurvená krysa?“

„Connor mu řekl, že je opice.“

„Connor mu moc fandil.“

„Tobě Connor řekl, že jsi pes.“ Nakrčím nos. „Myslíš si, že když jsi pes, jsem já kočka, nebo spíš veverka?“

„Jak jsme se k tomu dostali?“ zeptá se, jako by tohle byla ta „kurevsky“ nejpitomější konverzace na světě.

„Jsem křeček, že jo?“ Vystrčím spodní ret.

„Nejseš žádnej podělanej křeček.“ Protočí panenky a prohrábne si vlasy. Pochybuju, že si uvědomuje, jak sexy to gesto u něj je. „Jsi pták.“

„Pták.“

„Jo. Zatracenej pták, kterej nepřestává poletovat a vřískat.“

„Jako orel?“

„Jsi krásnější než orel.“ Opět obrátí oči v sloup. „Do prdele.“

„Právě jsi řekl, že jsem krásná.“ Dloubnu ho do hrudi a zeširoka se usměju.

Zpraží mě pohledem.

„Julian,“ připomene původní téma. „Pořád se ti líbí? Protože jestli jo, musíme si kurva promluvit.“

Rychle zavrtím hlavou. „Ne, nelíbí se mi.“

Po pravdě řečeno mě Julian vyděsil. Jel s námi na výlet do Alp. Sama jsem netušila, jak jsem naivní, dokud jsem se s ním nepokusila rozejít a on o tom nechtěl ani slyšet, jako bych byla příliš mladá na to, abych tomu rozuměla. Možná měl pravdu. Už nevím. Vím jenom to, že se nechci člověka, s nímž jsem, bát. Zrovna tenhle pocit nebezpečí se mi nelíbí.

„A abys věděl,“ dodám, „ani já jsem nebyla z některých tvých přítelkyň zrovna nadšená. Jedna z nich řekla, že je Lily děvka.“ A za Rykeovými zády mě doslova zatahala za vlasy. Silně.

„Rozešel jsem se s ní hned, jak to řekla,“ připomene mi. „Ty jsi s tím debilem byla celý měsíce.“

„Snažila jsem se s ním rozejít,“ bráním se. „Dokonce jsem mu napsala dopis. Zněl nějak takhle: Juliane, myslím, že bychom měli být jen přátelé. Pa, Daisy.“

Ryke zasténá, avšak bezděčně posune ruku z mého kolene na stehno. Z toho doteku se mi rozbuší srdce.

„Nepřehnala jsem to, že ne?“

„Kdo se s někým rozejde přes dopis?“

„Někdo, kdo se bojí to udělat osobně.“ Nejsem tak kurážná, jak si moje sestry myslí.

„Nejsi žádnej podělanej zbabělec. Byla jsi jenom s nesprávnýma klukama.“ Shlédne na svoji ruku a rychle ji odtáhne. Pak zaletí hnědýma očima do toho malého prostoru mezi námi a zvedne ke mně zrak. „Vydržel některej z nich dýl než pět minut?“

Zavzpomínám. „Mám pocit, že rekord byl šest minut.“

„Tys jim to fakt měřila?“

„Čekala jsem, až to skončí.“

Škubne sebou.

Na sexu se mi nelíbí v podstatě vůbec nic. Začátek, prostředek ani konec. Prostě nic.

Zkoušela jsem to zas a znovu, jenom abych zjistila, jestli se to zlepší.

Nezlepšilo.

Je mi to prostě celé nepříjemné. Sex mi vůbec nepřináší takové uspokojení jako podle všeho jiným holkám. Co je orgasmus? Co jsou zjitřené nervy? Ona se při tom někomu točí hlava? Skákala jsem s padákem a na motorce sjížděla s Rykem kopce. Nic bližšího orgasmu jsem nezažila.

„Sex je hloupost,“ oznámím.

„To je, když jsi s klukem, který tě nedokáže uspokojit.“

Při jeho slovech se začervenám. „Rose mi poradila, ať to zkusím s dalšíma klukama, abych zjistila, jestli se to zlepší.“

Ryke by v tu chvíli nejradši seskočil z motorky a vyrazil za mojí sestrou. „Děláš si ze mě prdel?“

„Podle mě je to dobrá rada. Podle Rose by měl člověk experimentovat.“

„Je do prdele panna.“

„Už není,“ připomenu mu.

Ryke mě zpraží pohledem. „Za celý svůj život spala jenom s jedním klukem, a tobě radí, ať šukáš se vším, co se pohne. Ona s jinýma nešukala, Daisy. Chápeš, co se ti snažím říct?“

„Chápu. Nemá zkušenosti s experimentováním.“ Přikývnu. „Chtěla jsem to probrat s Lily, ale té není příjemné se mnou o sexu mluvit.“ Pokrčím rameny. „Občas se mi ale otevře. Jenom je těžké vychytat, kdy se na to zrovna cítí.“

Ryke se při zmínce o Lilyině závislosti a studu, který jí to působí, trochu uvolní.

„Možná dělám něco špatně,“ zamyslím se. „Je normální, že kluci vydrží tak málo?“

Ryke si prohrábne husté vlasy. Vždycky jsem s ním mohla mluvit o čemkoli a totéž od něj čekám právě teď.

„Asi jsi je fakt kurevsky moc přitahovala, a když tě dostali do postele, prostě se udělali předčasně. O tobě to nic nevypovídá. Jenom o nich.“

„Takže si mám najít kluka, kterého nepřitahuju?“ To mi nedává smysl.

Ryke zavrtí hlavou. „Ne, Dais. Musíš si najít kluka, kterého budeš mít ráda stejně jako on tebe. A pak s ním taky vyvrcholíš.“

„Jenže co mám dělat, když kluk, který se mi líbí, mě mít rád nechce?“

„Tak zůstaň sama,“ poradí mi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čekat na slunce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.