Initiated: Memoir of a Witch

Copyright © Amanda Yates Garcia, 2019

Translation © Radka Klimičková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-7565-865-4

Pro mou matku, pro Velkou Bohyni,

všechny mé čarodějné sestry, bratry,

bratrance a sestřenice po celém světě,

pro všechny naše předky z dávných dob:

léčitele, jasnovidce, milence, umělce,

vědmy, vynálezce, mudrce…

Vidím vás, miluji vás, ctím vás.

Upozornění

Tato kniha je alchymistickou směsí pamětí, mytologie a manifestu, teorie, vizí a snů. Stejně jako ve snech, i zde bylo někdy nutné ohnout čas a přeskakovat mezi událostmi. Některé z příběhů jsem musela nechat ve své Knize stínů s tím, že budou vyprávěny jindy. Někdy se zde mytologické postavy, které možná znáte, objeví v neobvyklých podobách. To vše se dá v knize, kterou napsala čarodějka, čekat. Ačkoli jsou tyto příběhy nekonvenční, neobvyklé a alchymistické, jsou pravdivé.

Protože hleď, jsem s tebou od začátku a jsem To, čeho dosáhneš na konci touhy.

Doreen Valienteová; adaptovala Starhawk,

Útok hvězdné bohyně (The Charge of the Star Goddess)

Nyní já – žena – vyhodím zákon do vzduchu; výbuch je odteď možný a nevyhnutelný; nechť k němu dojde právě teď v jazyce.
Hélène Cixousová, Smích Medúzy
(The Laugh of Medusa)

Prolog

Když máš potíže
a jsi smrti na dosah,
učiň toto:
najdi místo setkání,
průsečík pod hvězdami,
cestu ke gnózi
a řekni, že toto je to místo,
toto je vskutku to místo
mnohovrstevné.
Ulehni tu…
Anne Waldmanová, Trickster Feminism

Pátrej po třech hvězdách, které tvoří pás Orionu. Mhouřila jsem oči ve svitu hvězd a jela prstem po řádcích s instrukcemi, které jsem si zapsala do své Knihy stínů, kam si čarodějky zaznamenávají svá oblíbená kouzla. Stála jsem sama na křižovatce hluboko v Mohavské poušti a právě souhvězdí Orion jsem svým vzýváním měla oslovit. Dlouho do noci jsem zpívala: „AŌTH ABRAŌTH BASYM ISAK SABAŌTH IAŌ.“ Od hranic s Mexikem žhnul horký vítr. Mé svíčky ve sklenici zaprskaly a zhasly. Popadla jsem stránky popsané poznámkami, aby nezmizely v přízračných křoviscích, která mě obklopovala ze všech stran.

Byla jsem v poušti, abych provedla Bezhlavý rituál, tajemný obřadný rituál, v němž se prohlásíte za božskou. Povoláte bohyni Isis, aby do vás vstoupila, a promluvíte jejím hlasem: Já jsem ta, díky níž blesk září a hrom duní; já jsem ta, jejíž pot padá na zemi jako déšť, aby mohl začít život. Byla jsem tam, protože jsem nemohla dál, protože jsem už nemohla hrát podle pravidel statu quo. Měla jsem toho dost. Skončila jsem se vzdáváním se. Bezhlavý rituál měl být poslední v řadě magických zasvěcení, o nichž jsem věděla, že započaly mým narozením.

Byla jsem bosá a prakticky nahá; tenoučké bavlněné šaty, které jsem používala při rituálech o samotě, mi poletovaly kolem nohou jako vlci ve tmě. Stála jsem v hluboké soutěsce z červených kamenů teplých na dotek, které i o půlnoci vyzařovaly horkost slunce. Ostnatá pole kaktusů zářících ve světle hvězd vytvořila kolem mě moře a rostliny čekaly na okamžik, až budou moci vyskočit a svými trny mi propíchnout kůži na holých nohách. Bylo to nebezpečné místo – kreosotovými keři se plazili chřestýši a plížili kojoti. Obavy jsem však měla hlavně z lidských obyvatel pouště: mladých machů poblouzněných metamfetaminem, kteří do sebe někde tady venku v terénních autech lijí litrovky piva a vyřvávají svou krvelačnost do prázdna pouště.

Stejně jako většina žen, i čarodějky důvěrně znají démony patriarchátu. Pronásledují nás všude. Dokonce ani venku, v divočině pouště, nemůžeme být při svých rituálech samy. Dopadne na nás nezvaný stín násilí. Pro mnoho z nás jenom jeho hrozba, to celoživotní varování, abychom byly opatrné, spolu se spoustou menších i větších útoků, stačí k tomu, abychom zůstávaly doma, v „bezpečí“ pod ochranou patriarchálních otcovských bohů. Pokaždé, když jsem na obzoru zahlédla čelní světla auta nebo zaslechla hluboké vrčení motorky, jak se odráží od stěn kaňonu, bojovala jsem s nutkáním utéct a schovat se. Nechtěla jsem se ale nechat od svých kouzel vyhánět bratrstvem násilníků, kteří si myslí, že jim patří svět. Byla jsem tam z principu proto, abych vytvořila takový svět, v jakém chci žít. Svět, kde čarodějky umocňují svou sílu v poušti. Svět, kde může žena prozpěvovat Velké Bohyni zaříkávadla kilometry od civilizace, aniž by se musela bát, že ji někdo napadne. A tak jsem zaříkávala, kropila červenou zemi svými úlitbami a snažila se nemyslet na to, že jsem nikdy předtím svou magii nemusela zkoušet na mužích, kteří – pokud by se měli objevit – budou ozbrojení.

Vždycky jsem měla strategii dělat věci, které mě děsí.

Zasvěcení je začátek, rituál přechodu. Obřad, který signalizuje jistý posun, ať už do dospělosti nebo nové podoby poznání. Při mém obřadním zasvěcení do čarodějnictví, to mi bylo třináct let, jsme s matkou seděly s přadenem červené příze, která přivazovala má zápěstí k jejím, v kruhu matek a dcer z naší komunity. Tento obřad se nazývá Rituál růží, protože nám při něm matky přejely po tvářích růžovými hůlkami, a byl určený dospívajícím čarodějkám mého klanu. Zasvěcovaly jsme v něm životy Velké Bohyni a jedna druhé. Osvětlovalo nás při něm světlo červených svící a v našem obývacím pokoji voněly kytice růží zdobené drobnými kvítky rostliny, které se říká nevěstin závoj. Ženy a dívky ohřívaly místnost jako žhavé uhlíky; sešly jsme se, abychom oslavily svou krev, tu životní sílu, která nám proudí žilami a pulzuje cestou zpět k začátku všeho živého na Zemi. Nese nás kupředu do neznámé budoucnosti, kterou si pro sebe musíme vytvořit samy. Tu noc jsme prozpěvovaly jména svých předků z matčiny strany, přičemž jsme začínaly tak dávno v mlze historie, kam až naše paměť sahala. Když jsme nakonec vyslovily jméno mé matky a potom moje, pomocí nůžek jako athame – obřadního nože – jsme přestřihly tu červenou pupeční šňůru, která nás svazovala. Od té chvíle jsem už byla svobodná a patřila jen sama sobě. Na oslavu jsme se šly projít do zarostlého předměstského parku, kde měsíc v úplňku vykresloval stínové siluety mne a mých kamarádek, když jsme s chichotáním skákaly mezi plevelem. Bylo to zasvěcení jen názvem, pořád jsem byla ještě dívka. Ale v mém životě mělo dojít k výbuchu.

Od té doby jsem se naučila, že více než jakýkoli formální zasvěcovací rituál, který vám zorganizuje nějaká autorita, je pro vás zasvěcovacím procesem to, co připraví život právě jen vám. Abyste se staly čarodějkou, nemusíte se narodit matce-čarodějce nebo projít zasvěcením od velekněžky. Stačí jen pozorně studovat lekce, jimiž vás Velká Bohyně učí prostřednictvím vašich vlastních zkušeností, a poté povstat a začít jednat.

Čarodějnictví navíc není výlučně ženská záležitost. Je určeno i mužům a transsexuálním osobám, vílím bytostem a zvířecím duchům i komukoliv a čemukoliv mezi tím. Aby se z vás stal dobrý adept čarodějnictví, nemusíte menstruovat nebo mít dělohu. Svou moc najdete v tom, že jste právě tím, kým jste. Nicméně v této knize budu o čarodějkách mluvit v ženském rodě nejen proto, že jsem žena, ale také proto, že tato kniha je láskyplným dopisem všem ženám na světě. Přesto je tato kniha určena i vám, kdo nejste ženami. Jakýkoli ctitel či ctitelka Velké Bohyně je tu vítán či vítána, a dokonce i ti, kteří pochybují.

Antropolog Mircea Eliade ve své knize Obřady a symboly iniciace (Rites and Symbols of Initiation) píše, že iniciace v dospívání většinou začínají aktem přetržení. Dítě je odděleno od matky podobně, jako byla mytická Persefona odvlečena do podsvětí k Hádovi. Surový proces. Přesto byla v antickém Řecku Eleusinská mystéria iniciačním rituálem, který se rozhodli podstoupit téměř všichni. Novicové a novicky museli odpřisáhnout mlčenlivost, a pokud by někdy o své zkušenosti promluvili nebo ji popsali, byli by potrestáni smrtí. Ve čtvrtém století našeho letopočtu přišli ze severu křesťanští dobyvatelé. V Eleusině strhli chrám, jeho ruiny rozdupali v prach a postavili na něm kostely. O Eleusinských mystériích se toho moc nedochovalo. Víme ale, že měla uctívat Démétér, bohyni sklizně, a Persefonu, její panenskou dceru, kterou unesl Pán podsvětí do své říše, aby se tam stala jeho nevěstou.

Ať už jsme na to připraveni, nebo ne, naše traumata nás vtahují do podsvětí a zasvěcují nás, často nedobrovolně, do mystérií sexu a smrti a nakonec s trochou štěstí i do znovuzrození. K poslednímu zmíněnému dojde pouze v případě, když se nám pomocí nějakých lstí podaří uniknout z podzemního labyrintu. A pokud ne, pokud se nám nepodaří svou iniciaci zvládnout, zůstaneme tam lapení jako nemrtvé stíny a naše kosti budou rozdrceny chrámy utiskovatelů.

Mají-li dospívající dívky volnost, většina z nich se stane čarodějkami přirozeně. Ani já jsem nebyla výjimkou. Hrála jsem se složeným papírem hry na věštění budoucnosti, kontaktovala duchy pomocí desky ouija. Nechala jsem mileneckého ducha, ať mě posedne, když jsem se muchlovala se svými kamarády. Když jsme u sebe s kamarádkami přespávaly, hrály jsme hru s rytmickým prozpěvováním a snažily se vzájemně na malíčcích zvednout ke stropu. Nosily jsme prsteny prozrazující náladu, kříže ankh a lahvičky s krví kolem krku. Svět býval pro mě a můj malý klan dospívajících čarodějek kouzelným místem. Přestože byla moje matka čarodějka, přestože jsem byla zasvěcena do čarodějnictví, ještě než jsem dokončila první ročník na střední škole, nikdy mě nenapadlo, že bych mohla být profesionální čarodějkou. Že by se čarodějnictví mohlo stát mým zaměstnáním. Pokud v našem světě nemáte nějaký svěřenecký fond, musíte mít profesi. Musíte pracovat – je to morální imperativ. A podle svědectví prakticky všech dospělých v mém životě to znamená, že z toho musíte být nešťastní. Osm hodin denně, někdy víc, pět dní v týdnu, někdy víc, dokud neodejdete nemocní a vyčerpaní do důchodu. K tomu mě vedlo vzdělávání na základní škole a to ode mě svět očekával. V době, kdy jsem dosáhla třicítky, už jsem měla vyzkoušenou téměř každou práci, jaká může mladou ženu napadnout, a každá byla svým způsobem mizerná. Přesto se mi po celou tu dobu dařilo odolávat imperativům kapitalistického patriarchátu. Mým cílem bylo vyhnout se hře podle pravidel statu quo, jejímž cílem je aktivně mě zbavit moci, zabránit mi v růstu a využít mou práci k hromadění zkažených zdrojů pro sebe. Mohli byste říct, že jsem chtěla čarodějnictvím obejít systém. Ale pokaždé, když jsem si myslela, že jsem našla způsob, jak uniknout, zjistila jsem, že jsem se vrátila na stejné místo: do podsvětí.

V době, kdy jsem v poušti prováděla Bezhlavý rituál, bylo léto v plném proudu a já se už několik let živila jako čarodějka. Cítila jsem se osvobozenější a silnější než kdy jindy. Když jsem se celé měsíce po skončení svého pouštního rituálu na něj znovu naladila, slyšela jsem, jak po mně Velká Bohyně chce, abych majestátně vyšla z komůrky a prosadila práva nás, čarodějek. Řekla mi, že nastal čas, aby si divoká světaznalá žena mohla dovolit trvat na své důstojnosti. Nastal čas jednat. Nastal čas, abychom se my, čarodějky, snažily inspirovat ostatní, i když se budeme obávat výsměchu nebo výhrůžek smrtí. I když se budeme obávat, že jenom ztrácíme čas, neuspějeme, nebo že to pokazíme. S milostí Velké Bohyně jsem prováděla rituály v muzeích umění, dávala rozhovory do Los Angeles Times, diskutovala o politice s konzervativními odborníky na Fox News. Mezi výhrůžkami znásilněním a uříznutím hlavy, které jsem po těchto vystoupeních dostávala, se objevily i stovky e-mailů, v nichž mi lidé děkovali, že jsem nasměrovala jejich cestu k čarodějnictví. Během mých přednášek na univerzitách se studenti, zvláště mladé ženy, stavěli do fronty, aby se mě s hladovýma zářícíma očima ptali na způsoby, jak začít praktikovat čarodějnictví doma. Čarodějnictví je aktem uzdravování a vzdoru. Prohlásit se za čarodějku a praktikovat magii souvisí ve všech ohledech se získáním autority a moci. Život sám nás každého zasvěcuje na základě našich specifických příběhů. Tyto příběhy nás vedou k našemu cíli na tomto světě. Každé zasvěcení si něco utrhne a přinese nám nějaký dar. Pokud chceme dosáhnout své plné podoby, jsme povinny tento dar věnovat světu. Píšu tuto knihu, drahé čarodějky, protože vás znám. Vidím vás, ať jste kdekoli, a jako pekelný kůň táhnete proti uzdě, kterou vám patriarchální svět nasadil. Jsme spojenkyně, jsme si navzájem strážkyněmi. Doufám, že vám tato kniha pomůže, a zároveň mi vaše přítomnost – to vědomí, že existujete – pomáhá dál fungovat, rozvinout svůj svět a posvětit ho.

Vidím tě, jsi obklopená kameny, jsi šelma hledající potěšení a na hrudi máš vytetovaný vzdor. Vidím tě, jak stojíš s obličejem zvednutým k měsíci s rukama plnýma pouštních květin. Vidím tě, nezkrotná bytosti, bosá a dostávající se do transu. Vplétáš do svých písní hlasy divočiny. A semena, která ti kapou z prstů, oživí matku Zemi. Tvými rituály jsou veškeré skutky lásky a rozkoše. Jsi novickou Velké Bohyně lásky, i když to zatím ještě nevíš. Seber odvahu, drahá čarodějko, protože na konci této knihy už to budeš vědět.

1. kapitola

Pomocníci

Pro mnoho lidí je už sám obyčejný život více či méně nevědomým procesem zasvěcení ve smyslu zkoušky ohněm...
Rudolf Steiner, Jak dosáhneme poznání vyšších světů?

Tělo mé matky vzdorovalo a nechtělo mě pustit do tohoto světa; věděla, jak surově se tu s čarodějkami zachází. Před tisícem let by se moje matka opírala o paže porodních bab, které by prozpěvovaly hymny Hekaté a pokřtily mě v lázni pelyňkového čaje. Před deseti tisíci lety bych se zrodila z rašeliny a pod stříbrným světlem ubývajícího měsíce by mě hlídali jeleni. Dopadlo to ale tak, že jsem se narodila ve fakultní nemocnici poblíž Sacramenta pod světlem fluorescenčních zářivek, obklopená hloučkem panikařících mediků, ze kterých ještě táhlo včerejší pivo. Na tak těžký porod nebyli připravení.

Tělo mé matky, teprve třiadvacetileté, přesto už dobře seznámené s devastujícím vlivem fyzického světa, mě chtělo udržet uvnitř, kde budu v bezpečí. Její děložní hrdlo se neotevíralo. Ale já jsem trvala na tom, že chci ven. Trvala jsem na svobodě. Kopala jsem a drápala se z jejího vodního světa jako plaz, až se mi pupeční šňůra omotala kolem krku. Byla jsem v děloze otočená obráceně. Když mé matce praskla voda, byla až černá – při narození jsem tedy byla ještě větší gotička než v pubertě. Matka vzpomíná, jak ji na lehátku spěšně vezli nemocničními chodbami. Světla blikala, matka měla v paži zapíchnutou hadičku. Křivka ve tvaru blesku, která monitorovala můj srdeční rytmus, se zploštila do přímky. Minuta, dvě minuty, tři minuty, pět; mé srdce se zastavilo. Bohyně podsvětí si mě přivolala k sobě.

Zemřela jsem, ještě než jsem se narodila. Spatřila jsem tvář bohyně Hekaté. čarodějky mají mnoho bohyní, ale Hekaté mezi nimi zaujímá přední místo. Jako strážkyně křižovatek je kouzelnicí; zná tajemství bylin a umí mluvit s mrtvými. Jako královna-čarodějka je cestovatelkou mezi světy. Proskakuje peklem s černým psem po boku, vznáší se do budoucnosti, do minulosti, vniká do těla a létá na černých perutích vrány. Právě Hekaté jsem spatřila v matčině lůně, když jsem bojovala o dech. Zážitky blízké smrti vás přitáhnou k čarodějnictví. Bohyně vás stáhne dolů, kde spatříte její tvář, a zjistíte, že v tomto světě nejste sami. Jste dítě přírody a Ona vás nikdy neopustí.

I moje matka spatřila Hekaté. Přihodilo se to na den matek pět let před mým narozením, když jí bylo osmnáct let. Sjížděla s kamarády na velkých nafouknutých kruzích řeku American. V jednu chvíli uklouzla, zachytila ji vřící pěna a proudy ji táhly po řece dál, pryč od přátel, kteří na ni volali a marně k ní natahovali ruce. Zachytila se pod kamenem, ale bojovala, vynořila se nad hladinu, nadechla se, ale zpanikařila a narazila si loket o kámen. Zalapala po dechu a plíce jí zaplavila voda. Všechno se zpomalilo. Z dlouhého zatočeného tunelu na ni volalo zelené světlo. Když se z něj vynořila, bohyně byla všude kolem ní. Matka viděla na plných 360 stupňů kolem sebe tvář bohyně: jasnou a zářivou Zemi. Matka poklidně plula v atmosféře našeho světa a pořád byla sama sebou, přesto se nějak zvětšila. Brzy si pod sebou všimla skupinky lidí, kteří se shlukli kolem bledé bezvládné ženy. Klečel u ní nějaký muž a rytmicky jí mačkal hrudní koš. Mé matce to bylo jedno. Svět kolem ní zářil, byla to živoucí dýchající planeta zalitá světlem. Přesto sestoupila blíž a ještě blíž, až byla nosem u nosu bezvládného těla pod sebou. Potom pocítila škubnutí. Jako provazem ji to vtáhlo zpátky do jejího těla a ze všeho nejdřív pocítila pobouření, že ji přinutili se vrátit. Ale vrátit se musela – měla na tomto světě svůj úkol.

Když se moje matka po porodu probudila, myslela si, že jsem mrtvá. Ležela sama v nemocničním pokoji, břicho rozříznuté a znovu sešité černými stehy. Nakonec přišla zdravotní sestra a položila mě matce do náruče. Lidé jí říkají, že nic takového se stát nemohlo, ale matka přísahá, že když jsem poprvé otevřela oči, usmála jsem se. Zemřela jsem, ještě než jsem se narodila, a byla jsem proto vděčná, že jsem v tomto podivném a krásném světě a že s ním prostřednictvím čarodějnických rituálů mohu promlouvat. Matka říká, že v průběhu porodu byl můj otec v baru přes ulici a zpíjel se tam do němoty. Můj otec odporuje: prý seděl v nemocniční čekárně a strachy plakal, abychom mu obě nezemřely. Buď jak buď, půl roku po mém narození vymyslela moje matka plán, jak ho opustit. Zmizely jsme z domu u vinice, utopeného v mlze, který si matka s otcem pronajímali v severní Kalifornii, a odjely do maličkého dřevěného bungalovu na Central Coast v San Luis Obispo. Jedna z mých prvních vzpomínek je na moji matku, jak v našem malém obydlí stojí nad hrncem vroucí vody a prozpěvuje díky nad makaróny se sýrem.

Čarodějnictví tu bylo vždycky. Anglický výraz pro čarodějnictví, witchcraft, pochází ze staroanglického slova wicce (výslovnost „vič“), což znamená moudrá žena. Tato žena věští, zpívá zaříkávadla, zná tajemství bylinkářství a umí mluvit s duchy. Slovo wit (důvtip) a witch (čarodějnice) mají stejný základ: „vědět, chápat, být inteligentní člověk“. Etymologicky slovo witch odkazuje na severoevropské šamanky. Takový je kořen slova, nicméně čarodějnictví praktikují po celém světě lidé všech rodů i ras. Nemusíte být severoevropského původu, abyste si mohly říkat čarodějky. Ve Španělsku se čarodějnictví říká brujeria, v afroamerickém lidovém kouzelnictví zase conjure. V italštině se čarodějka řekne strega. V mandarínské čínštině je čarodějka wūpó. čarodějky tu jsou od počátku věků a mají společný cíl: spravedlnost, osvobození a oslavu životní síly země.

Čarodějnický gen prochází celou mou rodovou linií. Eileen, což znamená lískový ořech, plod keltského stromu moudrosti, je prostřední jméno každé prvorozené dcery v mé rodině už celé generace od příchodu ze starého kontinentu. Moje matka čarodějnictví praktikovala dřív, než věděla, co vlastně dělá. Ženy v severní Evropě si přestaly říkat čarodějky pravděpodobně v době, kdy vám za takové prohlášení mohli vytrhnout jazyk. Když jsem byla malá, moje matka si místo čarodějka říkala aktivistka. O celé roky později mi řekla, že považovala aktivismus a čarodějnictví za dvě součásti téhož: oddanosti bohyním. Od útlého věku vždycky chtěla ochraňovat ženy a děti. Patřila bohyni Démétér ještě předtím, než jsem se já, její nejstarší dítě, narodila. Když bylo matce něco po dvacítce, přidala se během války ve Vietnamu k organizaci Matky za mír a protestovala proti válce. Když válka skončila a aktivisté obrátili svou pozornost na zastavení devastace Země, i v této otázce Matky podpořila. Bylo mi asi pět let a vzpomínám si, jak mě máma vzala na demonstraci v kaňonu Diablo, kde nad útesy, lemujícími Tichý oceán, ční elektrárna postavená na geologické zlomové linii. Matky dotáhly na pláž mosaznou postel s mušelínovými nebesy – v této posteli kapitalista s maskou lebky, v cylindru a smokingu znásilňoval svou nevěstu, naivní ženu v bílém. Ta představovala lidi ze střední Kalifornie, kteří ulehli do postele se svou záhubou. Tehdy to moje matka ještě nevěděla, ale Starhawk (babička Reclaiming, současného čarodějnického hnutí, jejíž kniha Duchovní tanec, The Spirit Dance, odstartovala znovuzrození kultury Velké Bohyně) byla na této demonstraci také, stejně jako mnoho dalších takových. Později se obě ženy setkaly, a i tehdy byly obě ve službách téže bohyně, samotné Země.

Lidé mé matce říkali, že by mi měla dávat na zadek. Prý jsem příliš divoká. Když byl čas si jít lehnout, našli mě, jak tancuji na dvoře. Chtěla jsem být venku, běhat v trávě, vyrábět si hrdé koruny z větviček jalovce, prozpěvovat svá složitá zaříkadla na oslavu slunce a měsíce a světla na listech. Navzdory tomu, že si mou matku více než jednou zavolalo vedení školy, odmítala jsem každý den v roce nosit cokoli jiného než své fialové tričko s jednorožcem. V obchodních domech jsem se schovávala v posvátných kruzích stojanů s oblečením, balila se do flitrových šál a šeptala věštby překvapeným nakupujícím, kteří s košíky jezdili kolem mě.

Odmlouvala jsem dospělým. Recepční v mé škole matce řekla, že jsem to nejneslušnější dítě, které kdy potkala. Nezmínila se ale o tom, že si za to může sama: ztrapnila mou kamarádku za to, že se pomočila, a když jsem dívku utěšovala, řekla nám, ať držíme zobák. A tak jsem recepční řekla, že by nám měla jít příkladem a zavřít zobák sama. Přes to všechno mě matka odmítala bít. Říkala, že svět, do kterého jsem se narodila, je surový dost. Ji samotnou bil její otec. A jednu z mých dětských kamarádek zabil její nevlastní otec, když jí nalil kečup do krku a hodil ji proti zdi, protože nechtěla sníst omeletu. I jako dítě jsem věděla, že potřebuji najít místo, kde na mě „zákon otce“ nedosáhne.

Děti nejenže věří na kouzla, ony jimi žijí. Psychologové raného vývoje dětí, například Bruno Bettelheim, jsou přesvědčení, že děti jsou svou podstatou animisté. Děti považují Slunce, Měsíc, řeky, zvířata, stromy a kameny za živé a inteligentní bytosti. Cokoli se hýbe, je živé, a hýbe se všechno. Atomy víří, planety se točí. Nic nestojí nehybně. V každém kousku vesmíru vibruje Duch.

René Descartes, typický příklad západní filozofie a praotec osvícenství je nejznámější svým výrokem Cogito, ergo sum. „Myslím, tedy jsem,“ tvrdil. Říkal však také, že existenci všeho ostatního je nutné zpochybňovat. Země by mohla být jen trik. Vás milenec tu možná ve skutečnosti není. Ostatní tvorové mohou být fatou morganou, ale ty, drahý myslící člověče, jistojistě existuješ. Nádavkem Descartes dodává, že zvířata jsou v zásadě organické stroje, které nemohou myslet nebo cítit bolest. Je nesmyslné s nimi soucítit, rozumoval. A z jeho argumentace, tak oslavované v kánonu západní filozofie, se vyvinuly věci jako otrokářství, průmyslové zemědělství i bezohledný Amazon. Pro Descarta mají rozum a duši jen lidé – konkrétněji bílí muži vlastnící půdu. A tedy jen oni mají právo uvažovat. Přesto i v sedmnáctém století děti věděly, že svět mluví o lásce a volá po ní.

„Jen proto, že nerozumíme tomu, co zvířata říkají, to neznamená, že neříkají nic,“ vykládala jsem jako malá matce, když jsme projížděly eukalyptovými háji v San Luis a sledovaly, jak po obloze v líném slunečním svitu krouží jestřábi. „Prostě je jen dobře neposloucháme.“ Descartes ani Bettelheim by se mnou ale nesouhlasili. Přiznat přírodě inteligenci je podle nich jen dočasný mechanismus zvládání situace, který používají děti a „primitivní národy“, dokud nejsou dostatečně civilizovány na to, aby řešily své problémy pouze „rozumem“.

Na první pohled se rozum „osvíceného muže“ jeví silnější než magie dětí, nebo dokonce i magie čarodějek, čarodějů a domorodých šamanů světa. Ale „osvícený muž“ získává svou sílu tím, že zavádí kyriarchii (systém pravidel, který stanovil pán nebo otec, popisující vztah mezi pánem a otrokem, utiskovatelem a utiskovaným). Kyriarchie pomalu dusí náš druh i veškerý život na planetě. Kyriarchie je jako virus: zabíjí organismus, který ji živí. Ani jako dítě jsem nehodlala pravidelně a srdečně gratulovat „osvícenému muži“ ke všemu potlesku, zlatým stužkám a vánočním bonusům, jimiž sám sebe oceňuje. Bettelheim by mohl namítnout, že si jen chci zachovat víru v magii i jako dospělá, protože jsem jako dítě byla nucena své magické myšlení opustit příliš brzy. Ve své knize Za tajemstvím pohádek píše:

Mnoho mladých lidí, kteří dnes hledají únik v drogami navozeném snění, se stává učedníky nějakého guru. Věří v astrologii, praktikují „černou magii“ nebo nějakým jiným způsobem utíkají před realitou do snění o magických zkušenostech. Ty jim mají zlepšit život, protože byli předčasně nuceni dívat se na realitu pohledem dospělého.

Bettelheim má možná pravdu. Jako někdo, kdo miluje astrologii a magii všech odstínů, vím, že se mě kyriarchie snažila donutit, abych opustila své magické myšlení příliš brzy. Ale mýlí se, když v téže knize tvrdí, že jakmile je dítě úspěšně přesvědčeno o tom, že je život možné zvládnout „realistickými způsoby“, své magické myšlení opustí. Co je to ten realistický způsob, o němž Bettelheim mluví? Realistický způsob je kapitulace. Máme ignorovat skutečnost, že západní civilizace je postavena na zotročení barevných lidí a ničení přírodního světa. Máme to všechno ignorovat a najít si dobrou práci jako lékaři, právníci a bankéři, nebo (pokud se nám to nepovede) se alespoň snažit si některého z nich vzít. Máme ignorovat, že ledovce tají, naše planeta se ohřívá a ryby mají plná břicha plastů. Kupujte víc věcí. Buďte rozumnější. Bettelheim říká: „Na základě vlastního společenského, vědeckého a technologického pokroku se člověk může osvobodit od svého strachu z hrozeb, visících nad jeho existencí.“ Ale když jsme povzbuzováni v tom, být racionální, ve skutečnosti se po nás často chce, abychom byli individualističtí. Jsme podporováni, abychom se na sebe dívali odděleně a jako na konkurenty ostatních. Jenomže magie spočívá v propojení a spolupráci, magie je proces přibližování věcí k sobě. A konečně, magie stojí na lásce.

Stejně jako mnoho jiných čarodějek, i já jsem se narodila nadšená světem a viděla jsem zářivé, provázané duchy kamenů, listí a zvířecích druhů. Ale jak také platí téměř o každé čarodějce, kterou znám, v dětství jsem se ani tak neučila poznávat svůj smysl a cíl v této provázané síti; spíš jsem byla nucena připustit, že moc a svoboda, již jsem považovala za své přirozené právo, zbytek mého druhu neuznává. Chtěla jsem si hrát v začarované zahradě Velké Bohyně, žasnout nad tím, jak věci rostou, setkávat se s Jejími stvořeními, tančit na polích a zpívat u Jejích oltářů. Jenomže svět zbavený iluzí a jeho přisluhovači se mi neustále pletli do cesty.

Dokonce i Disney, společnost, která hlásá do světa svou věrnost kouzlům, mě velice brzy zbavila iluzí o světě. Vždycky jsem začala křičet, když Bambiho matka vysvětlovala svému malému kolouškovi, kdy se musí schovat, a lamentovala: „Člověk vstoupil do lesa.“ Bambiho matku brzy zastřelí a les začne hořet. Koloušek se co nevidět naučí, že podivný tvor „člověk“ neustále narušuje způsob, jakým chtějí lesní tvorové prožívat svět.

Po mých prvních zkušenostech ve škole právě tento „člověk“ trval na tom, aby mi nasadili Ritalin. „Člověk“ nechtěl, abych osvobodila křečka z jeho vězení, chtěl, abych seděla klidně v lavici pod fluorescenčním světlem zářivek s oběma nohama na zemi a dívala se své učitelce zpříma do očí. Odříkej násobilku, požadoval „člověk“. Opakuj po mně: „George Washington nikdy nelhal. A teď se dívej… jak vybuchuje Challenger.“ Od raného věku jsem věděla, že „člověk“ je spokojený, když vás může komandovat, kritizovat, stanovovat pravidla nebo vám něco upírat, ale pokud budete vzdorovat, dostanete nálepku „nevychovaná, vzdorovitá a nevděčná“. „Člověk“ si myslí, že byste se měli víc usmívat. „Člověk“ mi diagnostikoval dyslexii a poslal mě do všech doučovacích kroužků, protože měl obavy, že nesplním jeho požadavky na akademickou výjimečnost. „Člověku“ bylo jedno, že mám na práci zajímavější věci.

„Člověk“ se postaral o to, aby byl školní trávník posekán ideálně na soutěživé hry, ale neviděl království slunéčka sedmitečného ve šťavelu okolo hřiště. Žluté květiny s průhlednými zelenými stonky vnesly do tváře mých dětských čarodějnických kamarádek radost, když jsme je žvýkaly. Moje dětské čarodějnické společnice mi poskytovaly útěchu v nepřátelském světě. Například Vanessa, malá snědá Rakušanka s vášní pro změněné stavy vědomí, mě naučila koupat se v příliš horké vodě a potom si zemdleně lehnout na zem a přitisknout tvář na milosrdně chladné kachličky. Nebo štědrá Leia se svými širokými ruskými lícními kostmi, která mi dala svůj králičí talisman, když jsem ten svůj zapomněla u potoka. Strávily jsme spolu nesčetné hodiny, kdy jsme se schovávaly v tmavých borových lesích a s náprstky plnými čaje a s kyselými jablečnými bonbóny přivolávaly víly. Převlékaly jsme se do kostýmů, halily se do plášťů jako nordická Völva, potulná skandinávská kněžka. Honily jsme se v lese za světýlky, tloukly holemi do žulových balvanů v kopcích za jejím domem a přikazovaly dešti, aby přišel. Také jsem měla ráda hubenou blonďatou Hannu s chraplavým hlasem. Sdílely jsme neochvějné animistické přesvědčení, že naše plyšová zvířátka pořádají pikniky s balonky, stužkami, písněmi a karnevaly, jakmile jen vyjdeme ze dveří pokoje. Hanna zrovna uspořádala všechna svá plyšová zvířátka kolem sebe do kruhu, když do jejich domu uprostřed dne vtrhl nějaký cizinec a ve vedlejším pokoji znásilnil její babičku. Mé dětské přítelkyně a já jsme žily v kouzelném světě, ale dravý a zlověstný „člověk“ na nás neustále číhal za okny.

První čtyři roky mého života jsme žily s matkou samy. Bydlely jsme v malém domě v Peach street v San Luis Obispo s šedou mourovatou kočkou jménem Spencer a malou verandou, kde se po treláži plazily popínavé rostliny. Moje máma musela jako samoživitelka tvrdě dřít, aby nás uživila. Když zrovna nepracovala, četla mi převyprávěné řecké báje od Ingri a Edgara Parina d’Aulaireových, knihu, která mě mnohé naučila: tisíce let byli patriarchální bohové hladoví a požírali svoje děti. Přesto jsem ty příběhy milovala a okouzlily mě tak, že jsem své rybky v akváriu pojmenovala po řeckých bozích. Zeus, gupka s ohromným červeným ocasem, dostála svému jménu. Sežrala by všechny své mladé, kdybych je nepřemístila do jiného akvária. Iris, moje duhově neonová tetra, dostala jméno po poselkyni bohů, jak se tak třpytila mezi vodními rostlinami a mokřankovými listy.

Noci byly jiné. Mívala jsem noční můry, byla jsem náměsíčná. Matka mě nacházela venku, jak v noční košili bloudím po ulici. Žily jsme na strašidelné půdě, ve strašidelném světě. Konkvistadoři a kolonizátoři prolili krev domorodých lidí; rodové linie mnoha bílých amerických rodin straší temné činy. Jako dítě jsem byla vždycky citlivá na duchy země, svého rodu, na utiskovatele a utiskované. V nocích, kdy jsem se bála nejvíc, jsem si vlezla do postele k matce. Zpívala mi ukolébavky a vyprávěla příběhy o kouzelných světech a malé postavičce jménem Amanda, která se přátelila s draky a uměla se sklouznout po duze s Iris, poselkyní bohů.

Jak předpovídal Bettelheim, cítila jsem se v bezpečí, když jsem měla svou představivost pod kontrolou. Nebezpečí přicházelo s pocitem, že jsem vydána na milost chlípné, rozvířené představivosti naší iluzí zbavené civilizace. Příšery zavržené lidstvem číhaly za každým rohem. Každou noc, než jsem šla spát, prováděla matka v mém pokoji zapuzovací rituál, tleskala, tloukla hrnci a přikazovala všem zlým duchům, kteří tam číhali, aby okamžitě zmizeli. „S mocí Velké Bohyně v sobě přikazuji všem zlým duchům, aby toto místo opustili!“ Třísk! Takové byly večery, kdy nepracovala v hospodě Olde Porte jako číšnice roznášející koktejly.

Ve dne pracovala v Easy Ad a někdy mě brala do práce s sebou. Celý den telefonovala a prodávala místním podnikům reklamní plochy. Jako jistou omluvu za to, že nemá jinou možnost než přivést své dítě do práce, mě předváděla jako malé páže, roznášející obětiny v podobě dezertů v růžové kartonové krabici: staromódní věnečky s polevou z javorového sirupu nebo tlustou vrstvou voskové čokolády s duhovými cukrovými posypkami.

Hlídání dětí zajišťovala teta Mickey. Když máma pracovala, často jsem u Mickey byla, i když jsem to tam nesnášela. Chodil tam jeden hrozný dospívající kluk – nevím, jestli to byl její bratranec, nebo jen další dítě na hlídání, který mi pořád vyhrožoval, že spláchne moji nejlepší kamarádku, holčičku tak malou, že ještě neuměla chodit, do záchodu. Bral ji na záchod, smál se a spláchl, zatímco já jsem s pláčem bušila na dveře. Moje matka si vzpomíná na to, jak po telefonu slýchala můj jekot. Když mi bylo kolem dvou let, šla jsem jednoho dne u tety Mickey prozkoumat kuchyň. Chtěla jsem zápasit se silnými černými kabely, které se plazily kolem rohů jako popínavé rostliny ve snaze dostat se nahoru. V 70. letech se některé konvice na kávu zapojovaly přímo do zdi. Vždycky jsem byla lezec, dobrodruh, ať se to týkalo čehokoli. Moje matka si už nepamatuje, který kolega z Easy Ad ji odvezl do nemocnice. Vzpomíná si jenom na můj křik, který slyšela z nemocniční chodby a který vibroval místností, jako bych byla titán snažící se uprchnout z malé ocelové klece. Káva mi opařila osmdesát procent těla a na mé batolecí pokožce se objevily puchýře. Praskaly a vytékala z nich tekutina jako z kůže na slanině.

Volání k čarodějnictví často začíná úrazem nebo nemocí. Abyste se orientovali v podsvětí, musíte se tam mnohokrát dostat. Člověk, mající takovou návštěvu za sebou, může pomoci těm, kteří se spárům podsvětí snaží uniknout. Celé měsíce jsem každý den musela do nemocnice na odstraňování strupů, aby se mi nevytvořily jizvy. Musely mě držet tři zdravotní sestry i má matka – na léky proti bolesti jsem byla moc malá. Matka si myslí, že k ní mám po té zkušenosti podvědomou nedůvěru. Říká, že kdybych to měla prodělat znovu, odešla by z místnosti, i kdyby mě potom muselo držet třeba pět zdravotních sester. Když jsem po několika letech nastupovala na základní školu, musela mě máma vozit objížďkou, abychom nejely kolem nemocnice. Když jsem zahlédla její hrozivé betonové zdi, začala jsem ječet a tahat za bezpečností pás ve snaze vyskočit z jedoucího auta a utéct pryč.

Krátce po popáleninách se mi objevilo astma. Plíce se mi stahovaly, až mi modraly rty a přes celou místnost bylo vidět, jak moje srdce prosí o krev a kyslík. Sípala jsem a sípala, žebra jakoby stažená ocelovým korzetem, vtažená do rytmického transu čirého přežití. Všechno kolem mizelo, svět černal a rozplýval se. Zůstávala jen hedvábná příze mého dechu, které jsem se držela jako astronaut, aby mě to nevtáhlo do prázdnoty.

A z této prázdnoty se vyplížil můj první pomocník.

Když mého otce povolali do Národní gardy, přijížděl někdy ze severní Kalifornie a bydlel v kasárnách v Camp San Luis. Vzpomínám si na úhledné řady dlouhých nabílených dřevěných budov se zeleným lemováním kolem oken, dveří a střech. Ve spartánských místnostech byly jen kovové postele s vlněnými dekami vypnutými přes bílá škrobená prostěradla a s těžkou dřevěnou truhlou u každého lůžka – žádné místo na osobní věci. Jednotvárnost a pravidelnost toho prostoru mě děsila.

Můj otec odešel na schůzku se svým velícím důstojníkem a nechal mě čekat v temných kasárnách. Větráky mi chrčely nad hlavou, bledé sluneční světlo se dralo dovnitř industriálními kovovými žaluziemi. Žádní vojáci na základně zrovna nebyli, zůstala jsem tam jen já s duchy válečníků. Zbytkový šum pochodů a kroků, ano, pane, ne, pane. Pravidelný rytmus střelby.

Když se otec vrátil, našel mě, jak nehybně sedím v tureckém sedu na posteli a prozpěvuju si nízce posazenou hrdelní melodii. „Komu to zpíváš?“ zeptal se mě. Řekla jsem mu, že zpívám svému strážci, krokodýlu Sípalovi, který se na mě zubí zpod postele, celý dychtivý vyskočit a ochránit mě svou nadpřirozenou rychlostí.

O celé roky později, když jsem vyrostla a dozvěděla se o zvířecích pomocnících víc, mě zarazilo, že můj první přijal jméno podle jednoho z mých nejbolestivějších utrpení: Sípal. Astma mi stahovalo plíce tolik, že jsem při jeho záchvatu s každým nadechnutím zasípala. Omezovalo mě to v životě. Vánoce, Disneyland, narozeninové oslavy, každá událost, která rozbušila mé dětské srdce, vedla k záchvatu astmatu, a já pak musela zůstat doma nebo s modrými rty umdlévat na postranní čáře, zatímco mí kamarádi stavěli hrady z písku a dováděli v oceánu.

Skutečnost, že se mi můj pomocník představil jménem mého utrpení, mi něco sděluje. Skrze své utrpení mohu najít sílu a moc, mohu se dotknout prastarých míst. Bolest ke mně sice nepřišla z mé vůle, ale objevila se jako průstřely ve zdi střežící mou vnitřní rajskou zahradu. Nejsem za svá utrpení vděčná, jsem ale vděčná za moc, která jejich prostřednictvím do mého světa prosákla.

Sípal je zuřivý. Pomyslně na něm stojím jako na surfu. Krokodýlové nás propojují s prehistorií; jsou nositelé paměti, plovoucí kameny. Krokodýl je ztělesněním prastaré výbušné síly, která leží těsně pod povrchem vědomí. Ve starověkém Egyptě byl Sobek Zuřivec jedním z bohů, kteří na sebe vzali podobu krokodýla. Podle Knihy symbolů (The Book of Symbols) byl personifikací „faraonovy schopnosti vyhladit nepřátele království“. I Sípal byl zuřivec a přišel ke mně s vědomím, že i moje království má nepřátele. Člověk vešel do mého lesa. Ale můj zuřivec Sípal mi sedí u nohou, ospalý plaz s výbušnou silou, pevně stočenou ve svém nitru.

Zážitky ze světa se mění, když si představíte, že máte po boku krokodýla. Napůl spí, přesto je ostražitý, hlavu má položenou ve vašem klíně, jeden silný loket majetnicky položený na vašem stehně. Sípal ke mně poprvé přišel v těch kasárnách. Naše válku milující kultura s oblibou předstírá, že armáda znamená převážně dobrodružství a přestřelky, ale ve skutečnosti je to většinou byrokratická otročina; kopírování všech dokumentů třikrát, čekání v hierarchii velení, desinfekce latrín. Na toto místo bez jakéhokoli kouzla mi Sípal nosil orchideje. Vynořil se z mlhavého močálu a přinesl s sebou svazky tilandsií, řev panterů, klapání želv a zářivá světýlka bludiček.

Jeden slavný odborník, patriarcha subkultury incel, se ušklíbá a říká, že čarodějky přicházejí z močálů – jako by to byla ostuda. Svým způsobem má pravdu – čarodějnictví se v močálech opravdu rodí. My, čarodějky, přicházíme z tmavé bublající sirnaté laguny. Pod ní se klubou černá kožovitá vejce. V základu tohoto močálu stojí rozkládající se historie, prehistorie všeho, co kdy bylo poznáno. Naše vědomosti nejsou uložené na počítačovém čipu, ale v žijícím, přemýšlejícím organismu planety, v tělech rostlin a zvířat, v kamení, kořenech a v dešti. Když „člověk“ kolonizátor a stavitel hradů vejde do močálu, zemře. Ale močál se hemží životem. Je to vodní svět, kde se dá pohybovat jenom na loďce, a jeho břehy se neustále mění s přílivem a odlivem. Náš močál představuje nevědomý „ještěří mozek“, kořenový systém, který se táhne pod hladinou vody do nekonečna. Je to nediferencované místo, odkud se vynořují všechny možné druhy. Mít s sebou krokodýla znamená, že se vás toto záhadné místo, toto nebezpečné teritorium, vnitrozemí a podsvětí, divoké a nezkrotné, zmocnilo; stali jste se jednou z šelem, které tu žijí.

Proč vyžaduje čarodějnické povolání výlet do podsvětí? Proč tak často přichází se zraněním, nemocí, s konflikty? Protože stejně jako šamani, i čarodějky jsou léčitelky. Abyste se stali čarodějkou nebo šamanem, musíte být pokořeni. Musíte si uvědomit omezení své moci a stanout tváří v tvář tajemství, že existují síly, které nevidíte a kterým nerozumíte. Síly, které nemají začátek a konec. Vynořili jste se z těchto sil jako krokodýl na břehu řeky a k nim se zase vrátíte, vklouznete zpátky do proudů temných a studených jako vesmír.

Když dnes provádím rituály, stále povolávám Sípala ke svému boku. Zvednu levou ruku a načrtnu mu trasu, po níž ke mně má přijít z prehistorických sfér. Zapískám na něj signál a potom si poklepávám na stehno, dokud se nepřijde stočit a lehnout si k mým nohám, aby syčel na všechny, kteří by mi chtěli uškodit.

V případě čarodějek se okénka představivosti v pubertě nezavírají. Zvířecí duchové a strážci, kteří se nám objevují v dětství, jsou s námi celý život. I kdybychom na ně zapomněly, oni čekají, voda jim klouže ze zad v závěsech světla a sledují, kdy se vrátíme.

Naše moc nevychází z popírání neodmyslitelně přítomného ducha přirozeného světa nebo z toho, že bychom se odvracely od představivosti. Naše čarodějnická moc vychází z dovednosti splétat rozum a magii. Můžeme fungovat ve spolupráci se světem kolem nás a se světy na druhé straně. Naši duchovní strážci jsou tu stále s námi, čekají, až je povoláme, abychom mohly znovu získat zpět oživený svět, který je naším přirozeným právem.

2. kapitola

Jazyk ptáků

1. stanovte si základní pravidla řešení sporů

Uznejte, čí je země, na které stojíte.

Zeptejte se jelena, želvy a jeřába.

Postarejte se o to, aby duchové těchto zemí byli respektováni

a bylo s nimi zacházeno s dobrou vůlí.

Země je tvor, který si pamatuje vše.

Budete se zodpovídat svým dětem

a jejich dětem i těm následujícím.

Joy Harjoová, Řešení konfliktů pro božské bytosti
(Conflict Resolution for Holy Beings)

„Jeden značí smutek, dva radosti kopec, tři jsou dívka, čtyři chlapec.“ Moje nová nevlastní sestra a já jsme věštily z letu ptáků, když jsme zadním oknem Plymouthu Valiant mého otce sledovaly vrány na obloze. Jezdili jsme na dlouhé výlety po křivolakých vedlejších silnicích kalifornské oblasti Gold Country v autě, které drželo pohromadě díky vázacímu drátu a lepicí pásce. Nevěděly jsme, že ptakopravectví je jazyk okultních noviců, těch, kteří rozumějí „jazyku ptáků“. Jasnovidci ve starém Římě určovali, kdy mají vyplout lodě a kdy mají být uvedeni do úřadu jejich vládci podle toho, v jakém směru létaly vrány. Yorubové z jihozápadní Nigérie nosí pokrývky hlavy pošité korálky, zdobené provázkovými závoji a korunované ptáky, kteří symbolizují jejich předky, babičky, jež jim šeptají do ucha a radí náčelníkům. Jednooký Ódin, skandinávský bůh, pán extáze, básník, prorok a cestovatel mezi světy měl dva pomocníky, havrany jménem Hugin a Munin, kteří mu do uší krákali novinky ze světa a přinášeli mu moudrost a příběhy z bitevního pole. Ptáci vyprávějí zprávy od bohů. Se sestrou jsme sledovaly ptáky a říkaly u toho dětské říkanky, ale ještě jsme nevěděly, co znamená smutek – bylo nám pouhých pět let.

Byla to moje nová nevlastní sestra. Setkaly jsme se, když mě moje matka poslala do severní Kalifornie, abych půl roku bydlela u svého otce. Matka byla zrovna v začátcích nového vztahu a nechtěla, abych k tomu novému muži přilnula pro případ, že by jim to nevyšlo. A protože ji můj otec prosil, že by se mnou chtěl být víc, ocitla jsem se v malém vinařském městečku Lodi v Kalifornii. Můj prapradědeček zde vlastníma rukama postavil náš malý bungalov na Eureka Avenue a potom zemřel po pádu ze střechy. Eureka je výraz, který vykřikli zlatokopové, když narazili na zlato. Eureka znamená: „Našel jsem!“

Se svou sestrou jsem se potkala první den ve školce a na první pohled jsem se do ní zamilovala. Vlasy barvy písku měla tak husté, že je nešlo sepnout sponkou, a její výrazné přední zuby byly podobné těm mým. Povahově byla poslušná, ale když jeden chlapeček s horním rtem zabarveným od limonády kritizoval způsob, jakým jsem vybarvovala obrázek bez ohledu na linky, jen protočila oči a řekla: „Ona je kreativní.“ Podrážděně si povzdychla nad jeho hloupostí a já se rozhodla, že ji budu milovat navždy.

Na umělém kluzišti jsme představily její svobodnou matku mému svobodnému otci. A tam také vznikl jejich romantický vztah – pod třpytící se disko koulí a za serenády klapání velkých růžových koleček kožených bruslí a hudební smyčky ze skladby Queen of Hearts od Juice Newtonové. Jejich pakt lásky posvětila moje krev: vystříkla na voskovanou podlahu ještě před tím, než jsem stihla objet jedno kolečko. Předváděla jsem, jak umím luskat prsty a bruslit zároveň a můj kaskadérský kousek skončil v nemocnici čtyřmi stehy na bradě. Jak už to s takovými znameními bývá, nebylo dobré. Můj otec a má nová nevlastní matka se o deset let později skutečně rozvedli.

Zpočátku jsme ale prožívali idylu. Můj otec psal mně a mé sestře písně o našich alter egách („sestry lasičky“), hrál je na svou starou akustickou kytaru a zpíval, zatímco jsme jedly sendviče s tuňákem a házely kuličky z chleba husám na jezeře. Syčely a kejhaly na nás a my jsme pištěly a lezly na piknikové stoly. Ačkoli se můj otec smíchy popadal za břicho, když jsme ve strachu utíkaly před obrovskými husami a těmi příšernými věcmi, které jim visely ze zobáku, zbožňovala jsem ho. Bral nás na návštěvu k mé tetě na ranč ležící na úpatí hor, kde žili ropušníci a užovky i celá její spřátelená komunita toulavých psů a nových koťat. Dívaly jsme se na Star Trek, do podniku Honey Bear si chodily pro mražený jogurt a trávily noci povídáním si s Rayem, vrásčitým starým barmanem. Dával nám limonády s kořeněnou příchutí, zatímco jsme si s červenými plastovými knoflíky jukeboxu hrály na piloty. Jako rodina jsme společně jezdili rýžovat zlato k místním potokům, i když většinou jsme v rýžovacích sítech, když jsme jimi vířili ve vodě, nacházeli jen pyrit, „kočičí zlato“, lesknoucí se ve slunečním svitu. Pyrit je běžný, lesklý a pro většinu lidí nemá žádnou hodnotu, protože se nedá ohýbat a tvarovat ve šperky, ale bylo zábavné ho vidět třpytit se v našich pánvích. Většina zlata byla z kopců vyzískána už dávno. Poklady, kterých jsme si cenily nejvíc, byly obsidiánové hroty šípů Miwokiů. Jednou jsem jeden našla dokonce u nás na zahradě. Ostré kamenné nástroje vypovídaly o rukách odborníků, vyprávěly o dávnější historii země a lidu, jenž tady žil dávno předtím, než jsme přišli my. Moji vlastní lidé tento lid podváděli, zotročovali nebo zabíjeli. Aby člověk památky původního lidu našel, stačilo kopnout do země a byly tam, téměř na očích pod importovanými výhonky vinné révy.

Město Lodi vonělo křupkami Cheerios z továrny General Mills na okraji města: byla to vůně zdravého dětství posilovaného vitamíny a minerály. O víkendech bral otec mě a mou novou sestru chytat okouny, prozkoumávat stalagmity a stalaktity v Moaning Caverns nebo kempovat do Big Trees. Zde jsme se procházeli v uctivém tichu pod tisíciletými sekvojemi, které se tyčily desítky metrů nad námi. Hráli jsme tam hru se zavázanýma očima, osahávali jsme vláknitou kůru stromů, čichali k borovému jehličí a naslouchali skokům čipmanků, kteří se proháněli pod větvemi... Pokud se tedy můj otec zrovna nerozčiloval nad všemi těmi cizinci, kteří navštěvovali park a odhazovali na zem jednorázové dětské pleny, nebrblal nad tím, jak jsme uvázaly uzly na pramici, nebo se nevztekal, že se neumíme řídit jednoduchými pokyny, jak vytáhnout z dodávky kajak. Kdykoli jsme šly se sestrou k řece, tiše jsme se modlily, aby se tam zrovna nekoupaly děti. Jednou jsme tam dorazily v plavkách, s žabkami na nohou, zatímco můj otec v krátkých kalhotách, s ponožkami vytaženými až ke kolenům a s baseballovou čepicí s kšiltem směřujícím k nebi. Musely jsme ho zadržovat, aby nekřičel na kluky, kteří se po řece nechávali unášet v plovacích kruzích, že jsou „fiflenky“. Představoval si, že by měli sjíždět vodopády jako „opravdoví chlapi“, což v mládí dělal on. Otec byl rozhodnutý být dobrým tátou, chtěl svou roli zvládat lépe než jeho otec před ním. Nicméně i jeho pronásledoval patriarchát, zkostnatělá pravidla, která diktují, co muži dělají a na co mají právo: na všechno. Věděl, že jako patriarcha by měl mít moc, ale nikdy neměl pocit, že se mu ji daří pevně uchopit. Bylo to podobné jako s okouny, které jsme chytali – většinou neúspěšně. Tátova moc nás ovládat mu vždycky proklouzla mezi prsty. Kdyby se jen každý srovnal do latě – sousedovi štěkající psi, jeho děti, jeho žena – všechno by hned bylo mnohem lepší! Ale ať se snažil, jak mohl, nikdy se mu nedařilo nás všechny podřídit jeho autoritě a udržet si ji. Nikdy jsme nebyly úplně poslušné. Otec nás vedl po nákupním centru, my jsme chtěly chodit do různých obchodů, zatímco on si představoval, že budeme pochodovat v řadě jako vojáci. Byl velice šetrný, ale jednou za pár týdnů se rozšoupl a vzal nás do restaurace Sizzler, kde jsme za jednu cenu mohly sníst, kolik jsme chtěly. Na skrblíka to byl štědrý skutek, ale musely jsme sníst alespoň tři talíře, aby mu to stálo za ty peníze. Já jsem byla jako popelnice a s radostí bych snědla talířů i pět, ale moje sestra měla potíže dojíst i ten první, a tak jsme tam všichni museli sedět a čekat, zatímco ona pomalu postrkovala jídlo po talíři a snažila se kousky potají shodit na zem, když se nikdo nedíval. Většinou to skončilo tak, že dostala vynadáno, protože dělá nepořádek. Můj otec toužil po návratu 50. let, kdy do města jezdili bílí mladí lidé trhat hrozny a ženy si neustále nestěžovaly na to, co dělají muži špatně. „Chci, aby na mém náhrobním kameni stálo ‚Nikdy nikomu nelezl do zadku‘,“ říká můj otec. Zapomíná, že nikdo nikomu neleze do zadku rád. Ve skutečnosti nikdo nepřijal rád nadvládu někoho jiného. Patriarchové vyvinuli zbraně proto, aby někdo neustále nezpochybňoval jejich autoritu, nikoliv proto, že by někdo byl přirozeně poslušný. Lidé, zvířata i příroda vždy bojovali o svobodu.

S mojí novou sestrou jsme byly rády samy, bez dospělých, kteří by nám říkali, co a jak máme dělat. Představovaly jsme si, že dospělé svážeme, aby se nemohli bránit, a potom bychom jim pořádně vynadaly a hodily je do sopky. Sedaly jsme venku na verandě, houpaly nohama, poslouchaly, jak na nedalekém jezeře vrčí motorové čluny, uštipovaly konečky výhonků zimolezu a olizovaly jejich šťávu. Dětsky vlhkými dlaněmi jsme rozmačkaly květy růží a míchaly je s vodou z hadice, abychom vyrobily elixír lásky se sladkou vůní starých časů. Happy Dog, naše trpělivá fenka australského honáckého psa, byla naší oblíbenou panenkou. Oblékaly jsme ji do plstěných pláštíků a předstíraly, že to jsou princeznovské šaty. Happy na nás dohlížela, funěla ve svých parádních modelech, zatímco já a Kristin jsme celé odpoledne vyráběly koláčky z bláta a mačkaly jsme tu hnědou břečku mezi prsty. Potom jsme se schovávaly mezi prádlem visícím na šňůře a všechen ten nepořádek házely na naše alter ega, víly jménem Třpytka, Jiskra nebo Zářilka.

Bylo mi asi pět let, když se objevila Gorgona. Bylo to zhruba v téže době, kdy mě a moji novou sestru začal zneužívat náš bratranec, jemuž bylo nějakých šestnáct nebo sedmnáct let. Kromě toho zneužívání si na něj příliš nevzpomínám. Měl vlhký horní let a nervózní úsměv, jako by se vždycky usmíval žertu, který někdo udělal na jeho účet. Jedna z mých mála vzpomínek, kterou mám, je z auta, když nás otec vezl kempovat a můj bratranec nastavil své povislé pozadí k otevřenému okénku, aby si upšoukl a nezasmradil nám ostatním vnitřek auta. Tak byl ohleduplný! Když mě zneužíval, vždycky se mě ptal, jestli se mi to líbí, jestli je to příjemné. „Ne,“ plakala jsem a snažila se od něj odtáhnout. Ale jeho otázky byly jen řečnické. Popadl mě za ruku a na mé odpovědi mu nezáleželo. Dělal, co se mu zachtělo, a pokračoval v tom i přes můj nesouhlas. Když jsme hráli na schovávanou, vytáhl mě ven ke starému přívěsu pod kopcem a požadoval, abychom si spolu „hráli“. Potom mi sliboval čokoládu, kterou jsem nechtěla, za to, že „budu hodná“. A když prý to někomu řeknu, zabije mě. Podřízne mi krk. Zabije moje rodiče. Budu mít problémy nebo on bude mít problémy, případně my oba. Potrestají mě. On půjde do vězení a bude to moje chyba. Stejně je to moje chyba, zavinila jsem si to sama a podobně. Říkal věci, které jsou jemu podobným obvyklé. Ti, kdo zneužívají děti, nikdy nepřiznají vinu; snaží se, aby ji přijali všichni ostatní, zvláště děti. Zneužíval mě, když byli otec s matkou ve vedlejším pokoji, já plakala, odmítala ho a on se smál. Moje sestra se na nás bezmocně dívala. Naše „ne“ pro něj nic neznamenala. Co jsem chtěla já, nic neznamenalo. Ani moje bezpečí. Moje štěstí. Moje hranice. Nic z toho jej nezajímalo.

Předpokládalo se, že NE je kouzelné slovíčko. A že jsme měly říct NE a JÍT a jít o tom někomu POVĚDĚT? Moje kouzelné NE bylo ničím a nemělo vůbec žádný efekt! A pokud bych to chtěla někomu říct, bratranec mě přesvědčil, že to budu já, koho za tak ohavný čin odsoudí. Odsoudí mne za ostudné činy pod verandou nebo za koťata pod postelí. Nebo za „hraní na doktora“, odehrávající se na jeho naléhání na mém skládacím lehátku. Zneužíval mě, když ho můj otec a nevlastní matka požádali, aby nás pohlídal. Dával ale přednost mojí sestře, protože byla méně vzdorná. Můj vzdor sice rozčiloval mé učitele a frustroval rodiče, ale v průběhu života mě už tisíckrát zachránil.

Bratranec vzal mou poddajnější sestru do ložnice mých rodičů, zatímco já jsem bezmocně bušila na dveře, lomcovala starožitnou skleněnou klikou a požadovala, aby ji nechal jít. Seděla jsem na kraji vany v koupelně přes chodbu a vymýšlela plán útěku, zatímco se z ložnice ozýval hlas mojí sestry, která plakala a prosila ho, aby přestal. „Ne, ne, ne, prosím ne…“ opakovala. Vymyslela jsem plán, v němž by ji on nechal jít na záchod. Potom bychom zamkly dveře do koupelny, vylezly přes záchod okénkem ven a uprchly do noci. Běžely bychom k Lodijskému jezeru, schovaly se v ostružiní s vačicemi a mývaly, štěňaty kojotů a kouzelnými bytostmi. Po dlouhém křiku přes dveře se mi ho konečně podařilo přesvědčit, že moje sestra skutečně potřebuje na záchod, ale on ji nepustil, jak jsem předpokládala. Řekl jí, že to buď vydrží, nebo že se mu může vymočit do úst. Líbilo by se jí to?

Dnes slýcháme výrazy jako znásilnění, zneužívání, sexuální napadení každý den. Když jsem se ptala babičky, jak mohla nevědět, že mou matku její otec znásilňoval, babička odvětila, že vůbec netušila o existenci takových věcí. Není to tak dlouho, kdy se znásilnění považovalo jenom za něco, co se odehrává v řeckých tragédiích nebo se stává opilým dívkám, které se v noci potulují samy po lese. Nyní víme, že se takové útoky odehrávají neustále: doma, v kostelích, u lékařů, ve filmových studiích. Ale mluvíme o tom, jako by se až tolik nedělo. Jako by stejná doba, za kterou se znásilnění odehraje, měla stačit také k tomu, aby se přes to člověk dostal. Byla zneužívaná. Stačí na to jen dvě slova, několik vteřin řeči, ale rány se mohou hojit celý život. Někdy se neuzdravíte nikdy, někdy toto zranění přetrvává celé generace. Pokaždé, když mluvíme o traumatu někoho jiného, mluvíme o události s milionem detailů a celým dalším životem ošklivých důsledků. Ta, jíž se trauma přihodilo a které visí jako okov na rozdrásané a zkrvavené noze, ho s sebou musí táhnout napořád.

Vytváření hranic je jedna z nejčastějších praktik v čarodějnictví. Kouzla začínají sesláním kruhu. Tento kruh je prostor, kam smí jen láska, místo mezi světy, kde je praktikující čarodějka, historický cíl útoků, chráněná a v bezpečí. Pomocí obřadního nože vytyčí obvod kruhu a třikrát ho obejde deosil (po směru slunce), aby kolem sebe vytvořila kruh. Povolá ochránce fyzického světa, aby vstoupili do tohoto posvátného kruhu a chránili ji: „Duchové ohně, vzduchu, vody a země, buďte tu s námi!“ Povolá sílu svého vlastního ducha a sílu Velké Bohyně veškerého života. Povolá do svého kruhu své zvířecí průvodce, své pomocníky. A zde také rozvíjí svou moc. Tančí a nechává ji růst. Zkouší si vzít tento posvátný prostor s sebou do světa. Učí se udržet si svůj prostor prázdný a bezpečný. Není divu, že čarodějnictví je atraktivní pro ty, jejichž hranice byly narušeny vetřelci. Není divu, že čarodějka je pro patriarchát takovou hrozbou. Kyriarchie ctí hranice, jen když je postaví sama – zdi mezi státy nebo sametové provazy před prostorem pro VIP. Čarodějky posvěcují náš prostor, naše těla a naši planetu. Jedna z hlavních praktik čarodějky je říct, že jsou hranice, které žádný člověk nesmí překročit. Tělo čarodějky je posvátný prostor, který nemůže být znesvěcen.

Dobře známý axiom čarodějnictví se nazývá trojnásobný zákon: to, co uděláte, se k vám ještě třikrát vrátí. Skutky mají své důsledky. I krátká studie nedávné historie však ukazuje, že ačkoli mají všechny činy svůj důsledek, je to jen zřídkakdy agresor, kdo musí čelit těm nejhorším z nich. Je-li vaše tělo v dětství zneužíváno a využíváno jako schránka bolesti, jeden z nejdestruktivnějších důsledků je, že se později cítíte naprogramováni násilí tolerovat a očekáváte překračování vašich soukromých hranic kýmkoliv cizím. Máte pocit, že vaše hranice nic neznamenají. Jestliže vaše už tak oslabené hranice někdo nakonec překročí, viníte z toho samy sebe. Máte pocit, že každá zmínka o vašem zneužití je jen výmluva, abyste nemusely čelit důsledkům svých vlastních činů a selhání. Ale tato manipulace je účelová. Tisíce let systémového zneužívání není náhoda. Je to jen další způsob, jak vás přesvědčit, že se máte držet bolesti, která vám nepatří a udělá z vás – čáry máry fuk – tu nejspodnější ze všech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zasvěcená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.