Stephen King

pod pseudonymem Richard Bachman

BLAZE

Copyright © 2007 by Stephen King

Foreword copyright © 2007 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2008

English title: BLAZE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-396-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-397-3 (mobi)

Pro Tommyho a Lori Spruceovy

a se vzpomínkou na Jamese T. Farrella

Toto jsou slumy našeho srdce.

JOHN D. MACDONALD

ÚPLNÉ ODHALENÍ

Milý věrný čtenáři,

tohle je román ze šuplíku, jasné? Chci, aby ses to dozvěděl, dokud máš schovanou účtenku z knihkupectví a než knížku stačíš pocintat omáčkou nebo zmrzlinou, protože pak bys ji v obchodě těžko vracel nebo by ti ji nevzali vůbec^1. Je to zrevidovaný a aktualizovaný šuplíkový román, ale na tom základním faktu se nic nemění. Jméno Bachman je na něm proto, že je to poslední knížka z let 1966–1973, což bylo nejplodnější období tohoto milého pána.

V oněch letech jsem byl vlastně dvěma pány. Stephen King psal (a prodával) hororové povídky do vzrušujících pánských časopisů jako Cavalier a Adam^2 a Bachman napsal řadu románů, které si nekupoval vůbec nikdo. Byly to Rage (Vztek)3, The Long Walk (Dlouhý pochod), Roadwork (Srovnáno se zemí) a Running Man^4. Všechny čtyři vyšly rovnou jako paperbacky.

Blaze byl poslední ze série raných románů… taková pátá čtvrtina, je-li libo. Jenom další šuplíkový román známého autora, když jinak nedáte. Vznikal na přelomu let 1972 a 1973. Když jsem ho psal, připadal mi skvělý, a když jsem ho po sobě četl, byla to sračka. Pamatuji si, že jsem ho nikdy neukázal žádnému vydavateli – ani v Doubleday, kde jsem se spřátelil s panem Williamem G. Thompsonem. Právě Bill později objevil Johna Grishama a Bill rovněž podepsal smlouvu na knížku následující po Blazeovi, což byl zvrácený, ale docela zábavný příběh o jednom maturitním plese ve středním Maine^5.

Na několik let jsem na Blaze zapomněl. Potom, když vyšla další raná bachmanovka, jsem Blaze vytáhl a znovu se na něj podíval. Po dvaceti stránkách jsem došel k závěru, že můj první dojem byl správný, a uložil jsem knížku opět do separace. Styl mi připadal v pohodě, ale příběh mi připomněl jeden dávný citát Oscara Wildea. Prohlásil, že není možné číst „Starožitníkův krám“ a neronit při tom hojné slzy smíchu^6. A tak Blaze zůstal v zapomnění, ale ne ztracený. Byl jenom zastrčený kdesi v rohu Foglerovy knihovny na Mainské univerzitě s ostatními věcmi od Stephena Kinga/Richarda Bachmana.

Blaze nakonec strávil příštích třicet let ve tmě^7. A pak jsem publikoval tenkou brožovanou knížečku Colorado Kid s podtitulem Detektivka drsné školy. V téhle knižní řadě, intelektuálním dítku chytrého a bezvadného chlapíka Charlese Ardaie, opět vycházely staré drsné „noir“ detektivky a někdy i nové příběhy. Kid rozhodně moc drsný nebyl, ale Charles se ho přesto rozhodl uveřejnit a opatřil mu skvělou stylovou obálku^8. To tedy byla akce… až na ty honoráře, ty moc akční nebyly^9.

Asi za rok jsem si říkal, že bych se k drsné škole rád vrátil a třeba i trochu přitvrdil. Poprvé po letech se mi na mysl vrátil Blaze, ale v patách se mu držel ten zatracený Wildeův citát o „Starožitníkově krámu“. Blaze, pokud jsem si vzpomínal, nebyl drsný noir příběh, ale doják na tři kapesníky. Přesto jsem si řekl, že by se neškodilo na něj kouknout. Pokud tu knížku vůbec dokážu najít. Pamatoval jsem si příslušnou krabici a pamatoval jsem si hranaté písmo (starého psacího stroje, nezničitelné přenosné olivettky, kterou měla na vysoké moje manželka Tabitha), ale neměl jsem tušení, co se stalo s rukopisem, který by měl v té krabici být. Měl jsem neodbytný dojem, že se již vydal na dalekou cestu, marné volání^10.

Naštěstí marné nebylo. Marsha, jedna z mých dvou neocenitelných asistentek, ho našla ve Foglerově knihovně. Originál rukopisu mi už nesvěřila (já totiž, ehm, kdeco poztrácím), ale pořídila mi xeroxovou kopii. Když jsem Blaze před lety tvořil, musel jsem mít ve stroji úplně vyšeptalou pásku, protože kopie se sotva dala přečíst a poznámky na okrajích byly jen takové rozmazané stíny. Ale stejně jsem si k té knížce sedl a pustil se do čtení, předem smířený s trapasy, jakých je schopno jenom všeználkovské mládí.

Ale připadalo mi to docela slušné – rozhodně lepší než Roadwork (Srovnáno se zemí), kteroužto knížku jsem svého času považoval za mainstreamovou americkou beletrii. Jen to nebyl román stylu noir. Spíš jen pokus o naturalistickou detektivku, jakou ve třicátých letech psali James M. Cain a Horace McCoy^11. Retrospektivní části mi připadaly dokonce lepší než hlavní příběh. Připomněly mi trilogii Mladý Lonigan od Jamese T. Farrella a zapomenutou (ale pořád dobrou) Plynárnu McGinty. Jasně, místy to byla tři účka^12, ale napsal to mladý muž (bylo mi pětadvacet) v přesvědčení, že PÍŠE PRO PŘÍŠTÍ GENERACE.

Napadlo mě, že Blaze by se dal přepsat a vydat, aniž by to byl velký trapas, ale pro edici Detektivek drsné školy se nejspíš nehodil. V jistém smyslu to vůbec nebyla detektivka. Spíš by z toho mohla být taková drobná tragédie příslušníka nejnižší třídy, pokud bych vzal přepisování z gruntu. Převzal jsem tedy suchý, lhostejný tón, který používají zřejmě nejlepší noir příběhy, a dokonce jsem k tomu použil font písma zvaný Americký psací stroj, abych si připomněl, čím jsem psával. Pracoval jsem rychle, neohlížel se a nehleděl dopředu, protože jsem chtěl také vystihnout strhující styl podobných knížek (tady mám na mysli spíš Jima Thomsona a Richarda Starka než Caina, McCoye nebo Farrella). Opravovat jsem chtěl až nakonec, a tužkou, ne do počítače, jak je teď v módě. Pokud měla být knížka reminiscencí, tak jsem chtěl hrát podle pravidel a ne jim uhýbat. Taky jsem se rozhodl psát naprosto bez sentimentu, aby výsledná podoba knížky byla strohá jako prázdný dům, ve kterém není ani rohožka. Matka by byla řekla: „Aby tomu byl vidět holej ksicht.“ Pouze čtenář dokáže posoudit, jestli se mi to podařilo.

Pokud je to pro vás důležité (nemělo by – doufám, že jste si přišli pro dobrý příběh, který snad dostanete), veškerý honorář nebo přidružený příjem z Blaze půjde na účet nadace The Haven Foundation, která vznikla na pomoc umělcům na volné noze, jimž nepřálo štěstí^13.

A rád bych vyřídil ještě jednu věc, dokud vás mám na drátě. Snažil jsem se, aby byl časový rámec Blaze co nejméně konkrétní, aby nepůsobil příliš zastarale^14. Všechen datovaný materiál jsem však vyházet nemohl, něco bylo důležité pro zápletku^15. Pokud si budete myslet, že se tento příběh odehrál „v Americe, není tomu tak dávno“, bude to v pořádku.

Smím skončit tím, že se vrátím zase na začátek? Tohle je starý román, ale věřím, že jsem se mýlil, když jsem ho původně považoval za špatný. Možná nebudete souhlasit… ale „Děvčátko se sirkami“ to fakt není. Tobě, věrný čtenáři, jako vždy přeji všechno nejlepší, děkuji za přečtení tohoto příběhu a doufám, že se ti bude líbit. Nebudu říkat, že doufám, že ti trochu zvlhne zrak, ale…

Ale jo. Jo, já to přece jenom řeknu. Doufám jenom, že to nebudou slzy smíchu.

Stephen King (za Richarda Bachmana)

Sarasota, Florida

30. ledna 2007

KAPITOLA 1

Kdesi ve tmě byl George. Blaze ho neviděl, ale ten hlas zazněl jasně a hlasitě, drsně a trochu chraptivě. George vždycky mluvil, jako by měl rýmu. V dětství se mu stala nehoda. Nikdy o ní nemluvil, ale na ohryzku měl divnou jizvu.

„Tenhle ne, blboune, je přece celej oplácanej samolepkama. Vezmi chevrolet nebo fordku. Tmavě modrou nebo zelenou. Dva roky starou. Ne víc, ne míň. Takový si nikdo nezapamatuje. A bez samolepek.“

Blaze prošel kolem autíčka se samolepkami na nárazníku bez zastavení. Slabé basové dunění z pivnice k němu doléhalo až sem, na konec parkoviště. Byla sobota večer a na parkovišti bylo narváno. Vzduch mrazivě štípal. Do městečka dojel stopem, ale teď byl na čerstvém povětří už čtyřicet minut a uši mu znecitlivěly. Zapomněl si čepici. Vždycky na něco zapomněl. Už si chtěl vytáhnout ruce z kapes a zakrýt si jimi uši, ale George mu to zatrhl. George řekl, že uši mu můžou umrznout, ale ruce ne. Uši nejsou zapotřebí, když chcete nastartovat auto drátky. Bylo minus patnáct.

„Tak,“ zavelel George. „Napravo od tebe.“

Blaze se podíval a uviděl saab. Se samolepkou. Vůbec nevypadal jako vhodné auto.

„Ten stojí nalevo,“ upozornil ho George. „Koukni doprava, blboune. Pravačka je ta, kterou se dloubeš v nose.“

„Promiň, Georgi.“

Ano, znovu se choval jako blb. V nose se uměl dloubat oběma rukama, ale pravačku poznal, to je ta ruka, co se s ní píše. Vzpomněl si, která to je, a podíval se na stejnou stranu. Stála tam tmavě zelená fordka.

Blaze přešel k fordce a dával si záležet, aby dělal jakoby nic. Ohlédl se. V pivnici se scházeli hlavně vysokoškoláci a jmenovala se Pytel. Bylo to hloupé jméno, pytel je přece to, v čem máte kulky. Scházel se tam kdekdo. V pátek a sobotu tam vždycky hrála kapela. Uvnitř bude narváno a teplo, spousta holčiček v krátkých sukýnkách bude tancovat jako o život. Bylo by prima zajít dovnitř, trochu se porozhlídnout…

„Hele, k čemu se to chystáš?“ zeptal se George. „Na špacír po Commonwealth Ave? Ty neošulíš ani moji starou slepou babičku. Tak se do toho pusť, jasný?“

„No jo, já jenom…“

„Jo, já vím, ty jenom. Soustřeď se na fušku.“

„No jo.“

„Co seš, Blazi?“

Svěsil hlavu, posmrkl. „Jsem blbej.“

George vždycky říkal, že to není žádná hanba, ale byl to fakt a člověk to musel uznat. Nikoho nemůžete ošulit, aby si mysleli, že jste chytří. Kouknou na vás a v tu ránu vidí, jak to je: světla svítí, ale nikdo není doma. Když je někdo blboun, musí prostě odvést svou práci a vypadnout. A když vás chytí, vyklopíte všechno kromě jmen lidí, co tam byli s váma, protože všechno ostatní by z vás nakonec stejně dostali. George říkal, že blbouni neumějí lhát, ani co by se za nehet vešlo.

Blaze vytáhl ruce z kapes, propletl prsty a dvakrát si je protáhl. Mrazivým vzduchem zaznělo praskání kloubů.

„Připravenej, chlapáku?“ zeptal se George.

„Ano.“

„Takže já si zajdu na pivo. Ty se postarej o tamto.“

Blaze cítil, jak se ho zmocňuje panika. Stoupala mu do krku. „Hele, to ne, já to ještě nikdy nedělal. Jenom jsem se na tebe koukal.“

„No tak přišel čas, abys dělal víc, než se jenom koukal.“

„Ale…“

Zmlkl. Nemělo smysl pokračovat, leda by chtěl začít řvát. Slyšel křupání udusaného sněhu, jak George mířil k pivnici. Jeho kroky se brzy ztratily v basovém dusání.

„Ježíši,“ vzdychl Blaze. „Ach, Ježíši Kriste.“

A prsty mu prochládaly. Při téhle teplotě mu budou k něčemu nejvýš tak pět minut. Možná míň. Obešel auto na stranu řidiče, ale myslel si, že dveře budou zamčené. Kdyby byly zamčené, nebylo by to auto k ničemu, protože on Párátko Jima neměl, Párátko Jima měl George. Jenomže dveře byly odemčené. Otevřel, hmátl dovnitř, našel otvírání kapoty a zatáhl. Pak přešel dopředu, chvíli hmatal po druhé západce, našel ji a kapotu zvedl.

V kapse měl malou tužkovou baterku. Vytáhl ji. Rozsvítil a namířil paprsek na motor.

Najdi drát k zapalování.

Ale tady byla celá hromada špaget. Kablíky od baterie, hadice, dráty ke svíčkám, přívod paliva…

Stál tam, pot se mu řinul po stranách obličeje a přimrzal na tváře. Tohle nebylo k ničemu. Tohle nikdy nebude k ničemu. A zčistajasna dostal nápad. Nebyl moc dobrý, ale on jich moc nemíval, a když už nějaký dostal, musel po něm jít. Vrátil se k řidičovu místu a znovu otevřel dveře. Rozsvítilo se světlo, ale s tím nic nenadělal. Kdyby ho tu někdo zahlédl cosi kutit kolem auta, prostě by si myslel, že má problémy se startováním. Jasně, taková studená noc, to dává smysl, no ne? Ani George mu to nemohl vyčítat. Aspoň ne moc.

Sklopil stínítko nad volantem v bláhové naději, že vypadne náhradní klíček, protože lidi si ho tam někdy schovávají, ale nebylo tam nic, jenom stará škrabka na led. Ta tedy vypadla. Pak zkusil přihrádku na rukavice. Byla nacpaná papíry. Vyhrabal je na podlahu, klekl si kvůli tomu na sedadlo a jenom odfukoval. Byly tam papíry a krabička mátových bonbonů, ale klíče žádné.

Tak, blboune zatracená, slyšel George, už seš spokojenej? Už seš ochotnej to s těma drátama aspoň zkusit?

Ochotný asi byl. Nejspíš by mohl některé dráty aspoň utrhnout a spojit je, jak to dělával George, a uvidí, co to udělá. Zavřel dveře a se sklopenou hlavou znovu zamířil dopředu před fordku. Pak se zastavil. Napadlo ho něco nového. Vrátil se, otevřel dvířka, shýbl se, nadzvedl rohožku, a bylo to tam. Na klíčku nebylo napsáno FORD, nebylo na něm napsáno nic, protože to byl duplikát, ale nahoře byl správně hranatý a vůbec.

Blaze ho zvedl a vlepil studenému kovu pusu.

Odemčené auto, pomyslel si. Pak ještě: Odemčené auto a klíček pod rohožkou. A nakonec: Přece jenom tu dnes večer nejsem největší blboun já, Georgi.

Usedl za volant, zabouchl dveře, strčil klíček do zapalování – vklouzl tam pěkně – a pak si uvědomil, že nevidí parkoviště, jelikož má kapotu pořád zvednutou. Rychle se rozhlédl, nejdřív na jednu stranu a pak na druhou, přesvědčil se, že se George nerozhodl vrátit a vypomoct mu. Kdyby George viděl, že nechal kapotu takhle nahoře, pěkně by mu zahrál. Ale George tam nebyl. Nikdo tam nebyl. Parkoviště bylo pustá tundra plná aut.

Blaze vystoupil a kapotu přibouchl. Pak se vrátil dovnitř, natáhl se po klice dvířek a uprostřed pohybu se zarazil. Co s Georgem? Měl by pro něj zajít tamhle do toho pivního ráje? Blaze seděl se skloněnou hlavou, mračil se. Stropní žárovka vrhala na jeho velké ruce žluté světlo.

Víš co? pomyslel si a nakonec zvedl hlavu. Seru na něj.

„Seru na tě, Georgi,“ prohlásil. George ho nechal, aby sem dojel stopem, jenom se tu s ním sešel, a pak se na něj znovu vykašlal. Nechal ho, aby odvedl špinavou práci, a pouze zásluhou pitomoučkého štístka Blaze našel klíč, takže se na George vysere. Ať si sám zkusí stopovat v té patnáctistupňové mrazírně.

Blaze zavřel dvířka, zařadil rychlost a vyjel z parkoviště. Jakmile se ocitl v regulérním silničním pruhu, pořádně na to šlápl, fordka poskočila a zadek se jí smýkl na uježděném sněhu. Dupl na brzdy ztuhlý hrůzou. Co to vyvádí? Co si to myslí? Odjet bez George? Seberou ho po osmi kilácích. Nejspíš ho seberou na první červené. Bez George nemohl jet.

Ale George je mrtvý.

Blbost. George je přece tam. Zašel si na pivko.

Je mrtvý.

„Ach, Georgi,“ zaúpěl Blaze. Zhroutil se na volant. „Ach, Georgi, nebuď mrtvej.“

Chvilku tak seděl. Motor fordky běžel jako hodinky. Neklepalo v něm, ani jinak se nepatřičně neprojevoval, přestože mrzlo. Ukazatel nádrže byl na třech čtvrtinách. Ve zpětném zrcátku byl vidět mrak z výfuku, bílý a zmrzlý.

George z pivnice nevyšel. Nemohl vyjít, protože vůbec nevešel dovnitř. George byl mrtvý. Už tři měsíce. Blaze se roztřásl.

Po krátké chvilce se vzpamatoval. Rozjel se. Nikdo ho nezastavil u prvního semaforu, ani u druhého. Nikdo ho nezastavil za celou cestu, co vyjížděl z městečka. Když projížděl přes hranici městečka Apex, uháněl už osmdesátkou. Někdy auto sklouzlo po ledovém škraloupu, ale to ho netrápilo. Prostě stočil volant po smyku. Jezdil po zledovatělých silnicích už jako kluk.

Za městem popohnal fordku skoro na stovku a pěkně si to hasil. Dálková světla prohrabávala silnici dlouhými prsty a házela oslnivé odrazy od sněhových břehů po stranách. Páni, nějakej vysokoškolák bude pěkně zírat, až přivede spolužačku na prázdný místo na parkovišti. Ona po něm koukne a prohlásí: Ty seš ale blboun, s tebou už nikdy nepudu, vůbec nikam s tebou nepudu.

„Nepůjdu,“ opravil se Blaze. „Jestli to bude holka z vysoké, řekne ‚nepůjdu‘.“

Musel se tomu usmát. Úsměv mu změnil celý obličej. Zapnul rádio. Bylo naladěné na rockovou stanici. Blaze otáčel knoflíkem, až našel country. Než dojel do chatrče, zpíval si s rádiem z plných plic a na George docela zapomněl.

KAPITOLA 2

Ale druhý den ráno si vzpomněl.

Být blboun, to byl pech. Člověka každou chvíli zaskočil smutek, protože si nikdy nepamatoval důležité věci. V hlavě udržel jenom blbiny. Jako tu básničku, kterou se museli naučit v páté třídě v hodinách paní učitelky Seligové: Pod rozložitým kaštanem vesnický kovář stanul. K čemu to bylo? K čemu to všechno bylo, když najednou zjistíte, že škrábete brambory pro dva lidi, a znovu vás práskne mezi oči, že nemusíte tolik brambor škrábat, protože ten druhý ty další erteple jíst nebude?

No, možná to nebyl smutek. Možná to nebylo to pravé slovo. Tedy pokud znamenalo pláč a bušení hlavou do zdi. Takové věci se kvůli lidem jako George nedělají. Ale opuštěnost v tom byla. A taky strach.

George říkával: „Jéžiš, nechceš si převlíct spoďáry? Tyhle už by se daly opřít do rohu. Jsou odporný.“

George říkával: „Zavázal sis jenom jednu, trumbero.“

George říkával: „Ale, sakra, otoč se, já ti tu košili zastrčím. Horší než s malým děckem.“

Když vstával ráno po noci, kdy ukradl fordku, George seděl ve vedlejším pokoji. Blaze ho neviděl, ale věděl, že sedí v polámaném křesle, jako vždy s hlavou skloněnou, takže se bradou skoro opírá o hrudník. První, co řekl, bylo: „Zase jsi to posral, Kongu. Gratu-dopr-luju.“

Blaze sykl, když se chodidly opřel o studenou podlahu. Pak se nasoukal do bot. Jinak zůstal nahý, ale rozběhl se a vyhlédl z okna. Žádné auto. Oddychl si. Z úst mu vyšel obláček, který viděl.

„Ne, neposral jsem to. Strčil jsem ho do kůlny, přesně jak jsi mi říkal.“

„Ale nezametls koleje, sakra, nebo jo? Nechceš tam rovnou vyvěsit plakát, Blazi? TUDY KE KRADENÝMU AUTU. Mohl bys vybírat vstupný. Můžeš se do toho rovnou pustit.“

„Ale, Georgi…“

„,Ale, Georgi, ale, Georgi.‘ Mazej ven a zameť je.“

„Tak jo.“ Zamířil ke dveřím.

„Blazi?“

„Co je?“

„Nejdřív si sakra obleč kalhoty, co říkáš?“

Blaze cítil, jak rudne.

„Jako s malým děckem,“ vzdychl George rezignovaně. „Ale takovým, co se musí holit.“

George si uměl rýpnout, jen co je pravda. Jenomže posledně si rýpl do nesprávného chlapa a pořádně to přehnal. Tak jsi nakonec zaklepal bačkorama, a žádný chytrý vtípek tě na to téma nenapadl. Teď byl George prostě mrtvý a Blaze si přehrával jeho hlas v duchu a přenechával mu chytřejší repliky. George byl mrtvý od té doby, co naposledy hráli kostky ve skladišti.

Šílím už jenom z toho, jak se to snažím přežít, pomyslel si Blaze. Takovej blb jako já.

Ale natáhl si trenýrky (nejdřív je pečlivě prohlédl, jestli nejsou flekaté), pak teplé podvlékací triko a nakonec flanelovou košili a tlusté manšestráky. Pracovní boty od Searse stály pod postelí. Bunda z armádních přebytků visela na klice dveří. Začal se shánět po palčácích a našel je na polici nad rozpadajícími se kamny na dřevo, která stála v obýváku sloužícím současně jako kuchyň. Popadl taky kostkovanou čepici s klapkami na uši a nasadil si ji, a pečlivě přitom pootočil štítek kousek nalevo, aby měl štěstí. Potom vyšel ven a vzal do ruky koště opřené o dveře.

Ráno bylo jasné a vzduch mrazil. V nose ho okamžitě zaštípalo. Poryv větru mu vehnal do tváře sníh jemný jako moučkový cukr, a Blaze se přikrčil. To se to Georgeovi rozkazovalo. George seděl uvnitř u kamen a popíjel kafe. Jako včera večer, odešel si na pivo a nechal Blaze, aby to s autem zmákl sám. A on by tam trčel ještě teď, kdyby čistě náhodou kdesi nenašel ty klíčky, byly buď pod rohožkou nebo v přihrádce na rukavice, už se nepamatoval. Někdy ho napadlo, že George není moc dobrý přítel.

Koštětem zametl stopy, ale ještě než začal, na několik minut se zastavil a obdivoval je. Jak ty koleje vyvstávaly a vrhaly stín, taková drobnost, ale dokonalá. Divné, jak drobnosti můžou být dokonalé, a nikdo si jich nikdy nevšimne. Hleděl na ně, až ho dívání unavilo (žádný George ho nepopohnal), a pak se propracoval s koštětem po krátké příjezdové cestě k silnici a koleje umetl. V noci tudy projel pluh a ten rozhrnul sněhové duny naváté větrem na venkovské cesty s rovnými otevřenými poli po obou stranách, takže na silnici žádné stopy nezbyly.

Blaze oddusal zpátky k chatrči. Vešel dovnitř. Teď mu připadalo, že je tam teplo. Při vstávání z postele mu byla zima, ale teď mu bylo teplo. To bylo taky divné – jak vám totéž může pokaždé připadat jinačí. Sundal si kabát, boty a flanelovou košili a posadil se ke stolu jenom v triku a manšestrácích. Zapnul rádio a překvapilo ho, že nehrají rock, který poslouchal George, ale spustili rovnou country. Loretta Lynnová zpívala, že tvoje hodná holka se zkazila. George by se smál a říkal něco jako: „To je v pohodě, zlato – můžeš se mi zkazit přes celej ksicht.“ A Blaze by se taky smál, ale v hloubi duše ho ta písnička pokaždé rozesmutnila. To s ním dělala spousta countryových písniček.

Když se kafe ohřálo, vyskočil a nalil dva hrnky. Do jednoho přidal pořádnou porci smetany a zahulákal: „Georgi? Máš tu kafe, kámo! Ať ti nevystydne!“

Nikdo neodpověděl.

Sklopil pohled k bílé kávě. Kávu se smetanou nepil, tak co s ní? Co kruci s ní? V tu chvíli se mu cosi vzpříčilo v krku a Blaze málem mrskl tou zatracenou Georgeovou bílou kávou přes celou místnost, ale neudělal to. Místo toho přenesl hrnek nad dřez a vylil ho. Tomu se říká ovládat emoce. Když je člověk už velký, musí to dělat, jinak se dostane do problémů.

Blaze se potloukal po chatrči až do odpoledne. Potom vyjel s ukradeným autem z kůlny a na chvilku zastavil u schůdků do kuchyně, kde vystoupil a zaplácal poznávací značky sněhem. To bylo docela mazané. Těžko je pak někdo přečte.

„Co to prokristapána děláš?“ ozval se George z chatrče.

„Nevzrušuj se,“ odpověděl Blaze. „Stejně seš jenom u mě v hlavě.“ Nastoupil do fordky a vyjel na silnici.

„To není moc chytrý,“ poznamenal George. Už seděl na zadním sedadle. „Projíždíš se tu v kradeným autě. Žádnej novej lak, žádný nový poznávací značky, nic. Kam jedeš?“

Blaze nic neříkal.

„Nejedeš snad do Ocomy, že ne?“

Blaze nic neříkal.

„A sakra, jedeš,“ zasténal George. „Já se z tebe poseru. Copak ti nestačí už ta jedna cesta, kterou budeš muset ujet?“

Blaze nic neříkal. Byl úplně vygumovaný.

„Poslouchej, Blazi. Otoč to. Seberou tě, a všechno je v háji. Všechno. Celej tenhle kšeft.“

Blaze věděl, že je to pravda, ale neotočil. Proč by měl pořád tancovat, jak George píská? Dokonce ani po smrti ho nepřestal komandovat. Jasně, byl to Georgeův plán, velká rána, o jaké sní každá nula. „Jenomže my to můžeme fakt dokázat,“ říkával, ale obyčejně když byl opilý nebo v rauši, a nikdy se netvářil, že tomu doopravdy věří.

Většinu času trávili krátkými poradami ve dvou a George při nich vypadal, že nic víc ke štěstí nepotřebuje, ať už s hlavou plnou chlastu nebo marjánky vykládal, co chtěl. Možná že fuška v Ocoma Heights byla pro George jenom hra nebo mentální masturbace, jak říkával, když viděl v televizi mluvit chlapy v oblecích o politice. Blaze věděl, že George je chytrý. Ale jeho kuráží si jistý nikdy nebyl.

Ale když teď byl mrtvý, měl snad na vybranou? Blaze nebyl sám o sobě k ničemu. Jedinkrát, když se pokusil po Georgeově smrti provést jeden trik s pánským oblečením, musel se zdekovat jako pitomec, aby neskončil na policii. Jméno té paní si našel ve smuteční rubrice, přesně jak to dělával George, a spustil na ni stejné kecy jako George, ukázal jí poukázky na zboží (v chatrči jich byl celý pytel, a z nejlepších obchodů). Pověděl jí, jak je mu nepříjemné, že se tu musel zastavit v tak smutné době, ale obchod je obchod a ona to určitě pochopí. Potvrdila mu, že to chápe. Vyzvala ho, aby počkal na chodbě, než si přinese kabelku. Neměl ani tušení, že zavolala policii. Kdyby se nevrátila s namířenou bouchačkou, nejspíš by tam tvrdnul až do chvíle, než by poldové dorazili. Nikdy pořádně neuměl odhadnout běh času.

Ale ona se vrátila s pistolí a zamířila na něj. Byla to stříbrná dámská pistole s drobnými smyčkami vyrytými po stranách a perleťovou pažbou. „Policie už je na cestě,“ oznámila mu, „ale než se sem dostanou, chci, abyste mi to vysvětlil. Chci, abyste mi pověděl, co je to za lůzu, která dokáže okrádat ženskou, jejíž manžel ještě ani nevychladl v hrobě.“

Blaze nezajímalo, co od něj chce slyšet. Obrátil se, vyběhl ze dveří a pak přes verandu po schodech na chodník. Uměl utíkat docela slušně, jakmile se rozběhl, ale rozbíhal se pomalu a tehdy ho ještě zpomalovala panika. Kdyby stiskla spoušť, asi by mu vpálila kulku do toho jeho velkého zátylku nebo mu ustřelila ucho, nebo by ho docela minula. U bouchačky s tak krátkou hlavní člověk nikdy neví. Ale ona nevystřelila.

Když se vrátil do chatrče, skoro naříkal strachy a žaludek se mu přímo zauzloval. Nebál se soudu nebo vězení, dokonce ani policie – i když věděl, že by ho svými otázkami docela popletli, tak to dopadlo vždycky – ale vylekalo ho, jak snadno ho prohlédla. Jako by to pro ni nic nebylo. George prokoukly málokdy, a když už se to stalo, on to vždycky včas poznal a vypakoval se.

A teď tohle. Tohle mu neprojde, věděl to, a stejně jel dál. Možná chtěl být zase zavřený. Možná by to nebylo tak špatné, teď když byl George vyřízený. Ať přemýšlí a opatřuje jídlo někdo jiný.

Možná se právě teď snažil, aby ho zase chytili, když se tak projížděl v ukradeném autě po Ocoma Heights. Přímo kolem domu Gerardových.

V té ledové novoanglické zimě vypadal dům jako zamrzlý palác. Ocoma Heights, to byly kompostovaný prachy (říkal George) a domy byly skutečná panství. V létě je obklopovaly rozlehlé trávníky, ale ty se teď proměnily v glazovaná sněhová pole. Byla to tuhá zima.

Dům Gerardových byl nejhezčí ze všech. George mu říkal raně americký módní ksindl, ale podle Blaze byl krásný. George říkal, že Gerardovi nadělali peníze v přepravě, že zbohatli za první světové a po druhé světové se z nich stali vyvolení. Sníh a slunce zapalovaly v nespočetných oknech studený oheň. George říkal, že je tam víc než třicet pokojů. Provedl obhlídku terénu jako pracovník energetických závodů Central Valley, který přišel odečíst elektroměr. To bylo v září. Tehdy Blaze řídil dodávku, spíš půjčenou než kradenou, i když policajti, pokud by je chytili, by ji nejspíš za kradenou měli. Na postranním trávníku hráli lidé kroket. Byly mezi nimi i holky, středoškolačky nebo možná vysokoškolačky, vypadaly dobře. Blaze je pozoroval a začalo to na něj jít. Když se George vrátil a řekl mu, aby jel, Blaze mu pověděl o těch pěkných holkách, které mezitím už zašly dozadu.

„Viděl jsem je,“ odtušil George. „Myslej si, že jsou lepší než ostatní. Myslej si, že jejich hovna nesmrděj.“

„Ale jsou pěkné.“

„Na to sere pes,“ prohlásil George naštvaně a založil si paže na hrudi.

„Copak ty na to nemáš nikdy chuť, Georgi?“

„Když koukám na takový mimina? Děláš si srandu. Už drž hubu a jeď.“

Při té vzpomínce se Blaze usmál. George byl jako liška, která nemůže dosáhnout na hrozny, a tak každému vykládá, že jsou kyselé. Ten příběh jim četla slečna Jolisonová ve druhé třídě.

V domě bydlela velká rodina. Starý pan Gerard s manželkou – jemu bylo osmdesát a pořád dokázal spořádat půl litru Jacka Danielse denně, jak tvrdil George. Pak byli prostřední pan a paní Gerardovi. A pak nejmladší manželé Gerardovi. Mladý pan Gerard se jmenoval Joseph Gerard III. A byl opravdu mladý, teprve pětadvacet mu bylo. Jeho manželka byla Narménka. George tvrdil, že je tím pádem přičmoudlá. Blaze se až dosud domníval, že přičmoudlí můžou být jenom Italové.

Nahoře v ulici auto otočil a projel kolem domu ještě jednou. Uvažoval, jaké to asi je, být ženatý ve dvaadvaceti. Jel pořád dál, mířil domů. Stačilo to.

Prostřední Gerardové měli kromě Josepha Gerarda III. ještě další děti, ale na nich nezáleželo. Šlo totiž o mimino. Josepha Gerarda IV. Veliké jméno pro tak malé mimino. Byly mu teprve dva měsíce, když Blaze a George přišli v září odečítat elektroměr. Takže teď mu bylo – hm, mezi zářím a lednem byl jeden, dva, tři, čtyři měsíce – šest měsíců. Byl to jediný pravnuk původního Joea.

„Když chceš někoho unýst, tak jedině mimino,“ kázal George. „Mimino tě nemůže identifikovat, takže ho můžeš vrátit živý. Nemůže s tebou vyjebat a utýct nebo posílat vzkazy nebo podobný sračky. Mimino může akorát ležet. Ani netuší, že ho někdo unesl.“

Byli tehdy v chatrči, seděli u televize a popíjeli pivo.

„Na kolik je tak šacuješ?“ zeptal se Blaze.

„Dost, aby ti už nemusel další zimu mrznout zadek při prodávání předplatnýho na časopisy nebo vybírání na Červenej kříž,“ odtušil George. „Co ty na to?“

„Ale o kolik by sis řekl?“

„O dva miliony,“ odpověděl George. „Jeden pro tebe a druhej pro mě. Není nutný bejt nenažranej.“

„Nenažrance chytí,“ řekl Blaze.

„Nenažrance chytí,“ souhlasil George. „Přesně to jsem tě učil. Ale jakou cenu má pracující člověk, Blazeríno? Jak jsem tě to učil?“

„Cenu mzdy,“ odpověděl Blaze.

„Správně,“ souhlasil George a dorazil pivo. „Pracující člověk má cenu svý zasraný mzdy.“

A tak se Blaze vracel autem zase do té mizerné chatrče, kde s Georgem bydleli od chvíle, kdy je to zahnalo z Bostonu na sever, a skutečně si plánovali, že to provedou. Myslel si, že ho chytí, ale… dva miliony dolarů! Pak už by člověk mohl někam vyrazit a už by mu nikdy nebyla zima. A i kdyby ho chytili? Nejhorší, co by ho mohlo potkat, by byla basa na doživotí.

A kdyby se to stalo, ani tak by mu už nikdy nebyla zima.

Když byla ukradená fordka zpátky v kůlně, vzpomněl si, že by měl zamést stopy kol. To by George potěšilo.

K obědu si udělal pár hamburgerů.

„Ty to fakt provedeš?“ zeptal se George z vedlejší místnosti.

„Ty ležíš, Georgi?“

„Ne, stojím na hlavě a honím si péro. Na něco jsem se tě ptal.“

„Zkusím to. Pomůžeš mi?“

George vzdychl. „Nejspíš budu muset. Zůstal jsem tu s tebou trčet. Víš ale co, Blazi?“

„Copak, Georgi?“

„Řekni si jenom o milion. Nenažrance chytěj.“

„Tak jo, jenom milion. Chceš hamburger?“

Žádná odpověď. George byl už zase mrtvý.

KAPITOLA 3

Chystal se provést únos ještě tu noc, čím dřív, tím líp. George ho zarazil.

„Co máš za lubem, trumbero?“

Blaze se předtím chystal nastartovat fordku. Teď toho nechal. „Chystám se to udělat, Georgi.“

„Udělat co?“

„Sbalit to děcko.“

George se zasmál.

„Čemu se směješ, Georgi?“ Jako bych to nevěděl, pomyslel si.

„Tobě.“

„Proč?“

„Jak ho sbalíš? Pověz mi to.“

Blaze se zamračil. Ten výraz proměnil jeho tvář, už tak dost ošklivou, v obličej skřeta. „Nejspíš tak, jak jsme to plánovali. Z jeho pokojíku.“

„Kterýho pokojíku?“

„No…“

„Jak se dostaneš dovnitř?“

Tuhle část si pamatoval. „Některým oknem v patře. Mají na nich takový ty jednoduchý západky. Viděl jsi je, Georgi. Když jsme dělali elektrikáře. Pamatuješ?“

„Máš žebřík?“

„No…“

„Až to děcko budeš mít, kam ho dáš?“

„Do auta, Georgi.“

„Doprdele kulovatý.“ George tohle říkal, jenom když ho něco vyvedlo z míry a nedostávalo se mu jiných slov.

„Georgi…“

„Já sakra vím, že ho strčíš do tý podělaný káry, rozhodně mě nenapadlo, že ho poneseš domů na zádech. Myslel jsem, až ho sem přivezeš. Co budeš dělat pak? Kam ho dáš?“

Blaze pomyslel na chatrč. Rozhlédl se. „No…“

„A co plíny? A co flašky? A sunar! Nebo sis myslel, že si k večeři dá hamburger a spláchne ho lahváčem?“

„No…“

„Sklapni! Jestli to řekneš ještě jednou, pobliju se!“

Blaze si sedl na kuchyňskou židli, sklopil hlavu. Obličej ho pálil.

„A vypni tu muziku, je k posrání! Ta ženská ječí, jako by se chystala prolítnout vlastní kundou!“

„Tak jo, Georgi.“

Blaze vypnul rádio. Televize, starý japonský krám, který George sehnal při jednom domácím výprodeji, byla rozbitá.

„Georgi?“

Nikdo neodpověděl.

„Georgi, no tak, nechoď pryč. Omlouvám se.“ Slyšel se, jak moc se bojí. Skoro bulil.

„Tak jo,“ svolil George, zrovna když se to Blaze chystal vzdát. „Budeš muset udělat tohle. Čeká tě menší čórka. Nic velkýho. Taková drobnost. Ten rodinnej krámek u hlavní silnice, občas jsme se tam zastavili na jedno.“

„Jo?“

„Máš ještě ten kolt?“

„Pod postelí, v krabici od bot.“

„Tak ten si vem. A přes obličej si natáhni punčochu. Jinak tě ten chlápek, co tam bude mít noční, pozná.“

„Jo.“

„Běž tam v sobotu v noci, těsně před zavíračkou. Dejme tomu za deset minut jedna. Neberou tam šeky, takže bys měl shrábnout takový dva tři stováky.“

„Jasně! To je výborný!“

„Blazi, ještě jedna věc.“

„Jaká, Georgi?“

„Vytáhni z tý bouchačky náboje, jasný?“

„Jasný, Georgi, to vím, takhle to vždycky koulíme.“

„Takhle to vždycky koulíme, správně. Jestli budeš muset, tak toho chlapa majzni, ale zas ne moc, aby ses objevil nejvejš na třetí stránce, jestli se to dostane do novin.“

„Správně.“

„Seš kretén, Blazi. To víš, že jo? A nikdy se toho nezbavíš. Možná by bylo lepší, kdyby tě sbalili už při týhle čórce.“

„To se nestane, Georgi.“

Nikdo neodpověděl.

„Georgi?“

Nikdo neodpověděl. Blaze vstal a zapnul rádio. Při večeři zapomněl a prostřel pro dva.

KAPITOLA 4

Clayton Blaisdell mladší se narodil ve Freeportu, stát Maine. O tři roky později jeho matku přejel náklaďák, když přecházela Main Street s nákupem potravin. Byla na místě mrtvá. Řidič byl opilý a neměl řidičský průkaz. U soudu prohlásil, že je mu to líto. Brečel. Tvrdil, že se vrátí k Anonymním alkoholikům. Soudce ho odsoudil k pokutě a šedesáti dnům. Malý Clay byl odsouzený k životu s otcem, který věděl hodně o pití a nic o Anonymních alkoholicích. Clayton starší pracoval v továrně Superior v Topshamu, kde obsluhoval česačku a třídičku. Spolupracovníci tvrdili, že ho párkrát viděli pracovat střízlivého.

Clay uměl číst, už když začal chodit do první třídy, a úlohu o dvou jablkách plus třech jablkách pochopil bez potíží. Už tehdy byl velký na svůj věk, a přestože Freeport bylo drsné městečko, nikdo ho na hřišti neotravoval, i když ho tam málokdy viděli bez knížky v ruce nebo zastrčené pod paží. Jeho otec však byl větší a ostatní děti vždycky se zájmem sledovaly, co má Clay Blaisdell ovázané a promodralé, když v pondělí přišel do školy.

„Bude zázrak, jestli vyroste a otec ho mezitím vážně nezraní nebo nezabije,“ poznamenala Sarah Jolisonová jednoho dne ve sborovně.

Ten zázrak se nestal. Jednoho sobotního rána, kdy se celkem nic nedělo, se Clayton starší vypotácel s kocovinou z ložnice v bytě v prvním patře, který se synem obývali. Clay seděl po turecku v obývacím pokoji na podlaze, díval se na kreslené filmy a pojídal jablečné vločky. „Kolikrát ti mám říkat, abys to svinstvo nejedl tady?“ optal se starý mladého, pak ho zvedl a shodil ho ze schodů. Clay přistál na hlavě.

Otec sešel dolů, sebral ho, odvlekl nahoru a shodil ho ze schodů ještě jednou. Poprvé zůstal Clay při vědomí. Podruhé mu zhasla světla. Otec znovu sešel dolů, znovu ho odnesl nahoru a prohlédl. „Simulant zasraná,“ zavrčel a shodil ho ze schodů potřetí.

„Tak,“ oznámil schlíplé hromádce pod schodištěm, ve kterou se proměnil jeho nyní komatózní syn. „Možná si příště rozmyslíš tahat to zasraný svinstvo znovu do obýváku.“

Clay si bohužel už nikdy nic pořádného nerozmyslel. Ležel v portlandské všeobecné nemocnici tři týdny v bezvědomí. Ošetřující lékař se nechal slyšet, že tak zůstane až do smrti, taková lidská kláda. Ale chlapec se probudil. Bohužel slabomyslnější. Dny, kdy nosil knihy pod paží, byly pryč.

Úřady nevěřily, když Clayův otec tvrdil, že chlapec si to všechno způsobil sám při náhodném pádu ze schodů. Ani mu nevěřily, když tvrdil, že čtyři nezhojené spáleniny od cigarety na chlapcově hrudníku jsou důsledkem „nějaký nemoci, co se při ní loupe kůže“.

Chlapec už nikdy byt v prvním poschodí neviděl. Přešel do péče státu a přímo z nemocnice putoval do okresního sirotčince, kde jeho život bez rodičů začal tím, že mu na hřišti podkopli berle dva kluci, kteří pak utekli a chechtali se tomu jako blázni. Clay se posbíral a znovu se opřel o berle. Nebrečel.

Jeho otec podal jakousi stížnost na policejní stanici ve Freeportu a mnohem víc stížností přednesl ve freeportských barech. Vyhrožoval, že půjde k soudu, aby syna získal zpátky, ale nikdy to neudělal. Prohlašoval, že má Claye rád, a snad i měl, trochu, ale i tak to byla láska, která kouše a pálí. Chlapci bylo líp, když ho otec neměl na dosah.

* * *

Ale zas ne o tolik líp. Dětský domov sestry Hettonové v South Freeportu byla jen taková trochu lepší obecní farma pro děti a Clayovo dětství bylo hrozné, i když poté, co se mu zahojilo tělo, se to zlepšilo. Potom si dokázal na hřišti udržet od těla aspoň nejhorší rváče. Přidalo se k němu několik mladších dětí, které u něj hledaly ochranu. Rváči mu říkali Šunt a Skřet a Kong, ale on si z těch jmen nic nedělal a nechával je na pokoji, pokud oni nechávali na pokoji jeho. A to většinou dělali, hlavně když ty nejhorší z nich seřezal. Nebyl zlý, ale když ho vyprovokovali, mohl být nebezpečný.

Kluci, kteří se ho nebáli, mu říkali Blaze, a on si tak začal také říkat.

Jednou dostal dopis od otce. Milý synu, stálo v něm. No, tak jak se máš. Já se mám dobře. Teďka dělám v Lincolnu, makám na pile. Nebylo by to špatný, kdyby mi ti p……ti pokaždý neukradli všecky přesčasy, HA! Seženu si nějaký šikovný bydlení a hned potom pro tebe pošlu. Tak mi napiš aspoň krátkej dopis, aby Tvůj starej táta věděl, jak se vede. Když tak pošli fotku. Podpis zněl S láskou Clayton Blaisdell.

Blaze neměl žádnou fotografii, kterou by otci poslal, ale chtěl napsat – učitel hudby, který chodil vždycky ve čtvrtek, by mu pomohl, o tom byl přesvědčený – ale na obálce, ušpiněné a adresované prostě Claytonu Blaisdellovi ml. „Sirotčinec“ ve FREEPORTU MAINE, nebyla zpáteční adresa.

Blaze o něm už nikdy neslyšel.

Během svého pobytu v dětském domově byl umístěn do několika různých rodin, pokaždé na podzim. Nechali si ho tak dlouho, aby jim pomohl se sklizní a odhrnoval ze střechy a dvora sníh. Potom, jakmile přišlo jarní tání, se rozhodli, že není dost dobrý, a poslali ho zpátky. Někdy to nebylo tak zlé. A jindy – jako třeba u Bowieových na té jejich strašné psí chovné stanici – to bylo zlé opravdu moc.

Když se s dětským domovem rozloučil nadobro, potloukal se po Nové Anglii na vlastní pěst. Někdy byl spokojený, ale jinak, než by chtěl, jinak, než vídal jiné lidi prožívat spokojenost. Když se nakonec usadil v Bostonu (jakž takž usadil, opravdové kořeny nezapustil nikdy), bylo to proto, že se na venkově cítil osamělý. Když někdy přespával ve stodole a v noci se probudil, vyšel ven a podíval se na hvězdy, a bylo jich tolik a on věděl, že tam byly už před ním a budou tam i po něm. To bylo jaksi hrozné a zároveň nádherné. Jindy, když stopoval auta a táhlo na listopad, kolem fičel vítr a kalhoty mu plácaly, tesknil Blaze po čemsi, co ztratil, jako po tom dopisu, který přišel bez zpáteční adresy. Někdy se na jaře podíval na nebe a uviděl ptáka, a to mu udělalo radost, ale stejně často měl pocit, jako by se mu cosi v útrobách zmenšovalo a chystalo se prasknout.

To je zlý, takovej pocit, myslíval si, a když ho mám, neměl bych se dívat na ptáky. Ale někdy se na nebe stejně podíval.

Boston byl fajn, ale občas se i tam bál. V tom městě bydlelo milion lidí, možná víc, a všichni na Claye Blaisdella kašlali. Pokud se na něj podívali, pak jenom proto, že byl veliký a měl v čele proláklinu. Někdy se trochu bavil, a jindy byl prostě vystrašený. Když se potkal s Georgem Rackleyem, právě se snažil v Bostonu trochu bavit. Po seznámení s Georgem to bylo lepší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Blaze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.