Terry Pratchett

ŠŇUPEC

Z anglického originálu Snuff,

vydaného nakladatelstvím Doubleday

v Londýně v roce 2011,

přeložil Jan Kantůrek.

Obálka: Paul Kidby.

Jazyková úprava a korektury: Eliška Pospíšilová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1.

Příprava elektronických formátů KOSMAS.

Elektronické vydání první (1.0).

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 2011

Translation © Jan Kantůrek 2012

Cover © Paul Kidby 2011

This edition is published by arrangement with Transworld Publishers, a division of The Random House Group Ltd. All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-463-5

Terry Pratchett

ŠŇUPEC

Talpress

Robovi… za všechno, co dělá v těch dnech, kdy nemá volno.

Emmě… za to, že mi pomohla porozumět skřetům.

A Lyn… za kdykoliv.

Vztah skřetů ke světu je vyjádřen jejich kultem nebo možná vírou unggue. Krátce shrnuto, je to výjimečně složitá životní filosofie – víra ve vzkříšení založená na svatosti tělesných odpadů. Její základní princip je následující: Všechno, co je vyloučeno nebo odpadne ze skřetího těla, bylo nepochybně jeho součástí, a proto by se s tím mělo uctivě nakládat, mělo by se to pečlivě schraňovat, a až původní majitel zemře, uložit to s ním i do hrobu. Mezitím je všechen tělesný odpad ukládán do unggue schrán nebo schránek, znamenitých to výtvorů, o nichž promluvím později.

Neodbytná a nechutná myšlenka nám řekne, že to nedokáže žádný tvor, pokud nemá obrovský majetek, nezanedbatelný skladovací prostor a velmi snášenlivé sousedy.

Proto se většina skřetů v praxi uchyluje k unggue hada – velmi běžné a relativně pohodlné praxi unggue –, jež zahrnuje ušní maz, nehty z rukou a nohou a nosní polypy. Voda, všeobecně řečeno, se za unggue nepovažuje, ale za něco, co tělem projde, aniž se stalo jeho součástí. Skřeti argumentují tím, že není viditelný rozdíl mezi vodou jako takovou předtím a potom (což vrhá velmi smutné světlo na čerstvost vody, s níž se setkávají ve svých podzemních doupatech). Podobně pak výkaly jsou považovány za potravu, která jen prodělala jistou změnu stavu. Kupodivu zuby skřety vůbec nezajímají, považují je za nějaký druh hub, a jak se zdá, žádnou důležitost nepřikládají ani vlasům, i když je třeba říci, že těch mají povětšinou naprosté minimum.

V tomto místě přestal lord Vetinari, Patricij Ankh-Morporku, číst a upřel pohled kamsi do nicoty. Po několika vteřinách se nicota obalila podobou Važuzla, jeho sekretáře (který, a to je třeba říci, strávil prakticky celou svou kariéru tím, že se snažil proměnit v něco, co by se podobalo ničemu jako nic jiného).

„Vypadáte poněkud melancholicky, můj pane,“ řekl Važuzel a k tomuto konstatování připojil velmi jemné tázací znaménko, které se postupně odpařovalo.

„Mám slzy na krajíčku, Važuzle, slzy na krajíčku.“

Važuzel se zastavil, aby oprášil dokonale vyleštěnou desku černého lakovaného stolu. „Pastor Ovísek je velmi přesvědčivý spisovatel, že, pane?“

„To rozhodně, Važuzle, ale zůstává tady jeden základní problém, a sice ten, že lidé se dokážou dohodnout s trpaslíky, trolly, dokonce i s orky, a to bez ohledu na to, jak děsiví dokážou ti či oni někdy být. Jestlipak víte, Važuzle, proč to tak je?“

Sekretář pomalu a pečlivě složil péřovou prachovku, kterou používal, a zvedl pohled ke stropu. „No, odvážil bych se vyslovit teorii, můj pane, že v jejich násilí poznáváme sami sebe?“

„Skvěle, Važuzle, já z vás ještě toho cynika udělám! Šelmy respektují jiné šelmy, je to tak? Mohou dokonce respektovat i kořist: lev může ulehnout s jehňátkem, i když je pravděpodobné, že vstávat už bude jen ten lev, ale lev by nikdy neulehl vedle krysy. Havěť, Važuzle, celá rasa zdegenerovaná na obtížnou havěť!“

Lord Vetinari smutně potřásl hlavou a pozorný Važuzel si všiml, že prsty lorda Vetinariho se už potřetí tohoto dne vrátily ke stránce nadepsané Schrány unggue, a zdálo se, že si při tom oproti všem svým zvykům mluví sám pro sebe…

Tyto jsou tradičně vyráběny samotnými skřety, a to prakticky z jakéhokoliv materiálu od drahokamů po kůži, od dřeva po kost. Mezi těmi dřívějšími bychom nalezli i ty nejjemnější schránky, jaké se kdy na světě našly, se stěnami silnými jako skořápka vejce. Vykrádání skřetích sídlišť lovci pokladů, kteří pátrali právě po takových unikátech, a skřetí odvety za tyto svatokrádeže poznamenaly lidsko-skřetí vztahy až dodnes.

Lord Vetinari si odkašlal a pokračoval: „Opět cituji pastora Ovíska, Važuzle: Musím říci, že skřeti žijí na úplném okraji (společnosti), většinou proto, že tam byli zahnáni. Tam, kde by nic jiného nepřežilo, oni to dokážou. Jejich univerzálním pozdravem je ,hang‘, což znamená ,přežij‘. Vím, že se jim připisují děsivé zločiny, ale svět k nim nikdy nebyl nijak laskavý. Řekněme tady a teď, že ti, kdo žijí tam, kde život visí neustále na vlásku, a ještě k tomu na velmi slabém vlásku, chápou onu děsivou matematiku nezbytnosti, která nezná slitování. Když pak tato nezbytnost udeří v plném rozsahu, nuže, pak nastává čas, kdy si ženy musí vyrobit hrnec unggue nazývaný ,duše slz‘, ten nejkrásnější ze všech z hrnců, zdobený drobnými rytými kytičkami a omytý slzami.“

Přesně v tom okamžiku, kdy lord Vetinari dokončil větu a zvedl hlavu, položil před něj Važuzel s dokonalým načasováním šálek kávy. „,Děsivá matematika nezbytnosti,‘ Važuzle. No, tak o tom víme své, že?“

„To jistě, pane. Shodou okolností jsme obdrželi úřední dopis od Diamantového krále trollů, ve kterém nám děkuje za rozhodný postoj v otázce drogových dodávek. Skvělá práce, sire.“

„To můžeme těžko považovat za zvláštní ústupek,“ odpověděl Vetinari a mávl odmítavě rukou. „Víte dobře, co si o tom myslím, Važuzle. Nemám v podstatě námitky, když si lidé berou různé přípravky, po nichž se cítí lépe nebo spokojeněji, nebo, když už je o tom řeč, vidí malé červené tančící víly, či dokonce svého boha. Je to koneckonců jejich mozek, a k tomu se společnost nemá důvod vyjadřovat, pokud ovšem zmíněný člověk právě neobsluhuje nějakou těžkou mechanizaci. Jenže prodávat trollům drogu, po jejímž požití jim vybuchne hlava, to je jednoduše vražda, tedy nejtěžší zločin. Jsem rád, že mohu říci, že v této věci jsme s velitelem Elániem zajedno.“

„Jistě, pane… a mohu vám připomenout, že nás bude zakrátko opouštět? Máte v plánu jít se s ním rozloučit?“

Patricij zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Ten člověk musí být ve strašlivém zmatku a obávám se, že by má přítomnost mohla věci jen zhoršit.“

Zazněl ve Važuzlově hlase skutečně náznak lítosti, když řekl: „Neobviňujte se, můj pane. Koneckonců, vy i velitel jste v rukou vyšší moci“?

Jeho Milost vévoda z Ankhu, velitel sir Samuel Elánius z ankh-morporské Městské hlídky, horečnatě šťoural tužkou ve své vysoké botě, aby se zbavil děsivého svědění. Nefungovalo to. Nikdy to nefungovalo. Všechny jeho ponožky v botách svědily. Snad už po sté uvažoval, že řekne své ženě, že mezi její vynikající ctnosti a dovednosti, a bylo jich nepochybně mnoho, rozhodně nepatří pletení ponožek. Jenže raději by si byl usekl nohu, než by to udělal. Zlomilo by jí to srdce.

Byly to příšerné ponožky, tlusté, plné nopků a tak neforemné, že si musel koupit boty o polovinu větší, než bylo číslo jeho nohou. A dělal to proto, že Samuel Elánius, který nikdy nevstoupil do žádného svatostánku s myšlenkou na uctívání nějakého božstva, zbožňoval lady Sibylu, a neuplynul jediný den, aniž by on sám žasl nad tím, že jak se zdá, ona mu oplácí stejnou mincí. On z ní udělal svou ženu a ona z něj udělala milionáře a s ní za zády se smutný, zničený, chudý a cynický policajt změnil v bohatého a mocného vévodu. Ten cynismus si v sobě zachoval a ani pár volů nabitý steroidy by ze Sama Elánia nedokázal vytáhnout policajta. Otrava v něm byla příliš hluboko a obalila mu samotnou páteř. A tak Sam Elánius snášel svědění a počítal svá požehnání, až mu došla čísla.

Mezi jeho prokletí patřilo papírování.

Vždycky bylo třeba udělat nějaké papíry. Je všeobecně známo, že jakékoliv pokusy omezit množství papírování vedou jen k jeho zmnožení.

Měl, samozřejmě, na papírování lidi, ale pokud se nenaskytla nějaká úniková cesta, musel je dříve či později alespoň podepsat, a pokud se neobjevil nějaký vážný důvod, dokonce je i pročíst. Nebylo úniku. Shrnuto: v každé policejní práci byla velmi silná pravděpodobnost, že hnůj padne do větráku. Podpis Sama Elánia na každém dokumentu byl nutný proto, aby svět informoval, že to byl jeho větrák, a tedy i jeho hnůj.

Teď ale na chvilku přestal a zavolal otevřenými dveřmi na seržantku Pleskot Řiťku, která sloužila jako jeho ordonance.

„Už máme něco nového, Pleskot?“ řekl hlasem, v němž se chvěla naděje.

„Ne v tom, co máte na mysli, sire, ale myslím, že vás potěší, když vám řeknu, že jsem právě dostala klikačku od zastupujícího kapitána Tresky z Quirmu, sire. Sděluje, že je všechno v pořádku a že si opravdu užívá všechna ta jejich avec.“ [1]

Elánius si povzdechl. „A něco jiného?“

„Mrtvo jak v márnici,“ odpověděla trpaslice a vstrčila hlavu do dveří. „To je tím vedrem, sire, je příliš horko na pranice a příliš líno na zlodějnu. Není to úžasné, pane?“

Elánius zabručel. „Kde jsou policajti, tam je zločin, seržantko, to si pamatujte.“

„Ano, sire, já si to pamatuju, i když si myslím, že by to znělo lépe s poněkud pozměněným slovosledem.“

„Není tady ani ta nejmenší naděje, že bych se z toho ještě vykroutil?“

Seržantka Řiťka se zatvářila soustrastně. „Je mi to moc líto, sire, ale myslím, že nemáte tu nejmenší šanci. Kapitán Karotka od vás oficiálně převezme velení přesně v poledne.“

Elánius udeřil pěstí do stolu a vybuchl: „Po tom, co celý život oddaně sloužím městu, si něco takového nezasloužím!“

„Veliteli, jestli se k tomu mohu vyjádřit, tak byste si zasloužil mnohem víc.“

Elánius se opřel v židli a zasténal: „I vy, Řiťko?“

„Je mi to opravdu moc líto, sire. Vím, že je to pro vás těžké.“

„Tahle mě po celé té době vyšoupnout! Věříte, že jsem je prosil? A něco takového člověk jako já neudělá jen tak snadno, to mi věřte! Prosil jsem!“

Na schodech se ozval zvuk kroků. Řiťka se dívala, jak Elánius vytáhl ze zásuvky stolu velkou hnědou obálku, něco do ní vložil, vztekle olízl klopu, zapečetil ji ranou pěsti a hodil na stolní desku, kde tiše cinkla. „Tak tady to máte!“ prohlásil a zaskřípal vztekle zuby. „Můj odznak, přesně, jak Vetinari nařídil. Odkládám ho dobrovolně a sám. Nikdo nesmí říct, že mi ho museli vzít!“

Do kanceláře vstoupil kapitán Karotka, který se ve dveřích musel poněkud sehnout. V ruce nesl balíček a za ním se ve dveřích tísnila skupinka usmívajících se policistů.

„Je mi to moc líto, sire, ale vyšší autorita a tak dále… znáte to. Jestli vás to aspoň trochu potěší, myslím, že máte velké štěstí, že jste vyvázl jen se čtrnácti dny. Původně mluvila o celém měsíci.“

Podal Elániovi balíček a odkašlal si: „Udělali jsme s mládenci malou sbírku, veliteli,“ řekl s poněkud křečovitým úsměvem.

„Dal bych přednost něčemu rozumnému, jako třeba titulu vrchní komisař,“ zavrčel Elánius a chopil se balíčku. „Víte, došel jsem k názoru, že kdybych je nechal dát mi dost titulů, dostal bych nakonec i nějaký, se kterým bych dokázal žít.“

Roztrhl balíček a k všeobecné veselosti všech přihlížejících z něj vytáhl malý pestrobarevný kbelíček a lopatičku.

„My samozřejmě víme, že nejedete k moři, sire,“ začal rychle Karotka, „ale…“

„Přál bych si, aby to bylo alespoň k moři,“ stěžoval si Elánius. „U moře dochází ke ztroskotání, pohybují se tam pašeráci, jsou tam utopení a každou chvíli dojde v přístavech ke zločinu! U moře se pořád děje něco zajímavého!“

„Lady Sibyla říká, že jistě najdete spoustu zajímavých věcí, kterými se zabavíte, sire,“ utěšoval ho Karotka.

Elánius si pohrdavě odfrknul. „Venkov! Co může být zábavného na venkově? Víte, proč se tomu říká venkov, Karotko? Protože tam není skoro nic jiného než zatracené stromy, o kterých se říká, že venkov zdobí, ale ve skutečnosti jsou to jen přerostlé ztvrdlé rostliny! Je tam nuda! Nic, než nekonečná nudná neděle! A budu se muset setkávat s hóch nóbl společností!“

„Bude se vám to líbit, sire. Nepamatuju si, že byste si kdy vzal jediný den volna, pokud jste nebyl raněn,“ řekl Karotka.

„A i v těch dnech si neustále dělal starosti a bručel a reptal,“ ozval se hlas ode dveří. Byl to hlas lady Sibyly Elániové a Elánius se přistihl, že ho popouzí způsob, jak ji jeho muži prakticky ve všem podporují. Miloval lady Sibylu bezmezně, o tom nebylo pochyb, ale nemohl si nevšimnout, zvláště v posledních dnech, že jeho oblíbený obložený chléb s vrstvou opečené slaniny, lístkem zeleného salátu a plátkem rajčete se najednou změnil v chléb přetékající zeleným salátem a kolečky rajských, to vše doplněno plátkem opečené slaniny. Tady šlo samozřejmě o zdraví. Bylo to spiknutí. Proč nikdy nikdo neobjevil zeleninu, která by vám škodila, he? A co bylo špatného na cibulovém dresinku, hm? Byla v něm přece cibule, ne? Po cibuli člověk pouští větry, je to tak? A to je pro člověka zdravé, že? Byl si jistý, že to někde četl.

Dva týdny volna a na každé jídlo bude dohlížet jeho žena. Bylo nesnesitelné na to jen pomyslet, ale nedokázal si pomoci. A pak tady byl malý Samík, který rostl jako z vody. Prázdniny a pobyt na čerstvém venkovském vzduchu mu udělají dobře, rozhodla jeho matka. Elánius se s ní nepřel. Se Sibylou nemělo cenu se přít, protože i když si myslel, že vyhrál, nakonec se ukázalo, díky jakési manželům-mužům nepochopitelné magii, že je ve skutečnosti úplně vedle.

Dovolili mu alespoň, aby z města odjel ve své oficiální zbroji. Byla jeho součástí a stejně odřená, otlučená a opotřebovaná jako on, až na to, že na zbroji se dala všechna poškození snadno opravit a zuby stačilo vytlouci kladivem.

Elánius, se synem na koleni, pozoroval mizející město oknem kočáru, který ho rychle unášel vstříc čtrnácti dnům venkovské idylky a nicnedělání. Cítil se jako muž odvážený do vyhnanství. Ale musím se na to dívat z té lepší stránky, pomyslel si. Třeba ve městě dojde k nějaké děsivé vraždě nebo loupeži, která si z důležitých morálních důvodů vyžádá přítomnost velitele Hlídky. Musí doufat.

Už od samého začátku jejich manželství Sam Elánius věděl, že jeho žena vlastní nějaký dům na venkově. Jeden z důvodů, proč to věděl, byl ten, že mu ho dala. Přesněji řečeno, dala na něj přepsat všechen majetek své rodiny, tedy rodiny, kterou v té době tvořila jen ona sama, v oné prastaré a úžasné víře, že jediný, kdo by měl v rodině něco vlastnit, je manžel. [2] Trvala na tom.

Pravidelně, v závislosti na ročním období, přijížděl do jejich ankh-morporského sídla v ulici Vodní brázdy vůz naložený ovocem, zeleninou, sýry a masem, a to všechno pocházelo z venkovského hospodářství, které nikdy neviděl. Netoužil ho vidět a netoužil po tom ani teď. O venkově věděl jednu věc – že čvachtá pod nohama. V duchu byl ochotný připustit, že většina ulic Ankh-Morporku také pod nohama čvachtala, ale to bylo, jaksi, správné čvachtání, a kromě toho to bylo čvachtání, které čvachtalo od okamžiku, kdy začal chodit a – případně – se smekat.

To místo se oficiálně jmenovalo Grund Lee, i když se o něm vždycky mluvilo jako o Berankinově sídle. Podle všeho k němu patřily míle pstruhového potoka, a jak si Elánius vybavil z úryvků, které v minulosti doma vyslechl, hostinec. Elánius věděl, jak člověk může přijít k hostinci, ale nedokázal si představit, jak někdo může vlastnit pstruhový potok, protože i když je to váš majetek, stačí se chvíli dívat, a váš majetek odbublal pryč, ne? To znamená, že teď ve vaší vodě rybaří někdo jiný, mizera! A že kus potoka, u kterého stojíte, ještě před chvilkou patřil chlápkovi, který žije vedle vás proti proudu. A že ten vyžraný soused, nadutý plutokrat, vás už teď určitě považuje za nějakého mizerného pytláka. A ryby si plují, kam chtějí, že? Jak víte, které jsou vaše? Možná jsou cejchované – to znělo Elániovi velmi venkovsky. Žít na venkově znamenalo být neustále v defenzivě, ne jako ve městě, kde tomu bylo právě naopak.

Lord Vetinari se nahlas rozesmál, což pro něj bylo naprosto netypické. Dalo by se říci, že se doslova pásl na pádu svého nepřítele, když udeřil o stůl výtiskem Ankh-morporské Komety, otevřené na straně s křížovkou. „Okurkotvarý; mající tvar okurky nebo některých druhů dýní. Dělám na vás dlouhý nos, madam!“

Važuzel, který opatrně pořádal papíry na Vetinariho stole, se usmál a řekl: „Další triumf, vaše lordstvo?“ O Patricijově souboji s hlavní tvůrkyní křížovek do Ankh-morporské Komety se všeobecně vědělo.

„Jsem si jistý, že ztrácí formu,“ prohlásil Vetinari a pohodlně se opřel v křesle. „Co to máte, Važuzle?“ Ukázal na velkou hnědou obálku.

„Doručil mi ji kapitán Karotka a je v ní služební odznak velitele Elánia.“

„Je zapečetěná?“

„Je, pane.“

„Pak v ní není Elániův odznak.“

„Není, pane. Opatrný a podrobný průzkum hmatem naznačuje, že obsahuje prázdnou plechovou krabičku od šňupacího tabáku Dvojitý hrom, vaše lordstvo. Ten závěr mi potvrdilo i opatrné přičichnutí.“

Vetinari, stále ještě přetékající spokojeností, řekl: „Ale to si musel uvědomit i kapitán, Važuzle.“

„Jistě, sire.“

„No samozřejmě, to je celý velitel,“ řekl Vetinari, „a chtěli bychom, aby byl jiný? Vyhrál malý boj a muž, který dokáže vyhrát malé boje, je připraven vyhrát i ty velké.“

„Jistě, pane,“ odpověděl Važuzel okamžitě, i když neobvykle dlouhou dobu uvažoval, než vyslovil svou další otázku. „Když už je o tom řeč, byla to lady Sibyla, kdo navrhl tu cestu na venkov, že?“

Vetinari pozvedl obočí. „Samozřejmě, Važuzle, jak jinak? Nedokážu si představit, kdo jiný by to dokázal. Náš odvážný velitel je proslulý bezmeznou oddaností svému povolání. Kdo jiný než jeho milovaná žena by ho dokázal přesvědčit, že pár týdnů dovolené na venkově by mu prospělo?“

„No jistě, pane, kdo jiný,“ řekl Važuzel a opustil tento předmět hovoru, protože nemělo smysl dělat cokoliv jiného. Jak se zdálo, měl jeho pán zdroje informací nedostupné dokonce i Važuzlovi, jakkoliv se sekretář namáhal, a jen sama nebesa věděla, co byli zač všichni ti podivní lidé, kteří se občas plížili temnotou nahoru po dlouhých schodech. A tak byl život v Oválné kanceláři světem tajemství, složitých úvah a omylů, kde se podstata pravdy měnila jako barvy duhy. Věděl to, protože on sám hrál v tom barevném spektru nezanedbatelnou úlohu. Jenže vědět, co lord Vetinari ví, a odhadnout alespoň zhruba, co si lord Vetinari myslí, bylo psychologicky nemožné. Moudrý muž něco takového přijme jako daný fakt a spokojí se s vlastními závěry.

Vetinari vstal a podíval se z okna. „Tohle je město žebráků a zlodějů, Važuzle, je to tak? Pyšním se tím, že mezi nimi máme ty nejdokonalejší. Abych se přiznal, myslím si, že kdyby se pořádalo něco jako meziměstský zlodějský turnaj, přivezl by Ankh-Morpork každopádně domů nejvyšší cenu a pravděpodobně s ní i peněženky všech zúčastněných. Zlodějina má svůj smysl, Važuzle, ale člověk podvědomě cítí, že zatímco existují věci, které jsou od přírody nedostupné obyčejným lidem, existují také věci, které by neměly být dovoleny lidem bohatým. A mocným.“

Važuzlova schopnost pochopit myšlenkové pochody jeho pána by se mohla cizímu člověku zdát přímo magická, ale bylo úžasné, co všechno se dalo usoudit jen z toho, co lord Vetinari četl, pozorným poslechem jeho zdánlivě nesouvisejících poznámek a propojením takto získaných informací s momentálními problémy a záležitostmi, jak to dokázal právě jen Važuzel. Řekl: „Jde tady o to pašeráctví, sire?“

„Přesně tak, přesně tak. Pašeráctví mi nijak zvlášť nevadí. Vyžaduje obchodní talent, lstivost a originální myšlení. Vlastnosti, které bychom mohli u normálního člověka obdivovat. Víte, ono zase tolik škody nenapáchá a poskytne obyčejným lidem trochu radostného vzrušení. Občas by měl každý nějakým malým a příjemným způsobem porušit zákon, Važuzle. Je to důležité pro hygienu mysli.“

Važuzel, jehož nitrolebeční čistota byla zcela mimo diskusi, odpověděl: „Dobrá, pane, ale daně musí být spočítány a zaplaceny. Město roste. A za to je třeba platit.“

„Souhlasím,“ přikývl Vetinari. „Mohl jsem zdanit všechno možné, ale rozhodl jsem se uvalit daň na něco, bez čeho se dokonale obejdete. Předpokládám, že to není návykové, co myslíte?“

„Někteří lidé mají sklony si to myslet. A jistý počet lidí reptá, sire.“

Vetinari ani nezvedl hlavu od papírů. „Važuzle,“ prohlásil, „život je návykový. Myslím, že když si lidé začnou stěžovat přespříliš, měl bych obrátit jejich pozornost právě k této skutečnosti.“

Patricij se usmál, opřel se lokty o stůl a sepjal prsty rukou před sebou. „Krátce řečeno, Važuzle, nad jistou dávkou neškodné drobné kriminality mezi nižšími třídami, pokud není aktivně podporována, se můžeme jen pousmát, řekl bych, že je dokonce v zájmu města, ale co bychom měli dělat, když se ke zločinu uchýlí ti vysoce postavení a bohatí? Pochopte, když chudák stráví rok ve vězení proto, že z hladu kradl, jak vysoká by musela být šibenice, na níž by měl viset boháč, který porušil zákony z chamtivosti?“

„Při této příležitosti bych rád podotkl, sire, že si kupuji všechny své kancelářské potřeby, a zvláště kancelářské sponky,“ ozval se Važuzel naléhavým hlasem.

„Jistě, ale ve vašem případě mám to potěšení prohlásit, že máte mozek tak čistý, že přímo jiskří.“

„Mám uloženy všechny účtenky, pane,“ vedl Važuzel dál svou. „Pro případ, že byste si je přál vidět.“ Na okamžik zavládlo ticho a pak Važuzel pokračoval. „Touhle dobou už bude velitel Elánius na cestě do Sídla, pane. To by se mohlo ukázat jako šťastná shoda okolností.“

Vetinariho tvář byla dokonale nevýrazná. „To jistě, Važuzle, určitě.“

Sídlo bylo vzdáleno celý den cesty, což, když uvažujeme v parametrech kočárů, znamenalo dva dny jízdy s přenocováním v hostinci. Elánius celou tu dobu strávil tím, že napínal uši, aby jako první zaslechl zvuk spěchajícího jízdního posla, který přinášel tolik vytouženou zprávu o děsivé události, k níž ve městě došlo. Něco takového obvykle Ankh-Morpork produkoval prakticky hodinu co hodinu, ale teď jako by se město rozhodlo, že svému zoufalému synovi neposkytne pomoc v hodině nouze nejvyšší.

Na zmíněného syna v nouzi už svítilo slunce podruhé od počátku cesty, když kočár zastavil u velké dvoukřídlé brány. Po několika vteřinách se jakoby odnikud vynořil postarší muž, tedy velmi postarší muž, a předvedl velké divadlo při otvírání obou křídel. Když se mu to podařilo, ustoupil stranou, postavil se do pozoru a na tváři se mu objevil výraz člověka, který si je vědom dobře vykonané práce. Kočár vjel dovnitř a zastavil.

Sibyla, která si četla, strčila mírně loktem do manžela, a aniž zvedla oči od knihy, řekla: „Je zvykem dát brannému, panu Rakvovi, penci. Za starých časů vozíval můj dědeček v kočáře malé ohřívadlo s uhlím. Víš, tvrdil, že se tak kočár aspoň trochu ohřeje, ale dělal to hlavně proto, že tam vždycky nasypal pár pencí, které se rozžhavily do ruda, ty pak vybíral nějakými kleštěmi a házel je brannému, který je chytal. Jak se zdá, všem se to líbilo, alespoň můj dědeček to říkal, ale my už to dnes neděláme.“

Elánius sáhl do váčku pro nějaké drobné, otevřel dveře kočáru a k velkému šoku řečeného pana Rakvy vystoupil. Stařec spěšně ustoupil hustým podrostem a pozoroval Elánia jako zvíře zahnané do kouta.

„Výborná práce, pane Rakvo, tu závoru jste zvedl opravdu překrásně,“ řekl Elánius. Nabídl starci minci a pan Rakva ustoupil o další kousek a celým držením těla naznačoval, že se už už dá na útěk. Elánius vyhodil minci do vzduchu, stařík ji obratně zachytil, prakticky současně na ni plivnul a zmizel ve křoví. Elánius měl dojem, že ve staříkově tváři zahlédl výraz zklamání nad tím, že mince nezasyčela.

„Jak je to dlouho, co u vás v rodině neházíte sluhům rozžhavené mince?“ zeptal se, když se znovu usadil na svém místě a kočár se zase rozjel.

Sibyla odložila knihu. „Zarazil to můj otec. Matka se hrozně zlobila a branní protestovali.“

„No, to bych řekl!“

„Ne, Same, oni si stěžovali, když byl ten zvyk zakázaný.“

„Ale bylo to přece tak pokořující!“

Sibyla si povzdechla. „Ano, Same, já vím, ale pochop, byly to také peníze navíc. V dobách mého prapradědečka, když se věci hýbaly a muž pilně pracoval, mohl si vydělat šest pencí denně. A protože byl ten starý brach prakticky neustále naložený v rumu nebo brandy, často brannému hodil i celý tolar. A tím myslím jeden z těch starých poctivých zlatých tolarů. Za tu minci mohl jeden člověk slušně žít celý rok, zvlášť tady, na venkově.“

„No dobře, ale –“ začal Elánius, ale jeho žena ho umlčela úsměvem. Pro tyhle příležitosti měla zvláštní úsměv, byl vřelý a přátelský a vytesaný z kamene. V tom okamžiku jste museli přestat hovořit o politice, nebo jste vzápětí na tento úsměv narazili a ublížili jen sami sobě. Sam Elánius se tedy raději moudře, na základě moudrosti získané tvrdou zkušeností v praxi, začal znovu dívat z okna.

Vyhlížel ven a uvědomil si, že bránu už mají daleko za sebou, a tak začal pohledem hledat ve slábnoucím světle dne nějaký velký dům, který musel být očividně nablízku a uprostřed toho všeho. Nenašel nic, dokud kočár se skřípotem kol neprojel dlouhou alejí obrovských stromů, středem toho, co by mnohý ze špatných básníků nazval „svěže zelenými pastvinami“, posetými, pomyslel si Elánius, bezpochyby bílými ovečkami. Dále cesta vedla lesíkem opatřeným dokonalou manikúrou a pedikúrou, až se kočár konečně ocitl na mostě, za nějž by se nemusel stydět ani Ankh-Morpork. [3] Most se klenul nad něčím, o čem si Elánius zprvu myslel, že je ozdobné jezírko, ale co bylo, jak se ukázalo, slušně širokou řekou. Právě když po něm ve své důstojné nádheře kočár přejížděl, uviděl Elánius velký člun, který po řece putoval za nějakým blíže neznámým cílem, který ale musel mít podle pachu, šířícím se kolem člunu, něco společného s dobytkem.

V té chvíli prohlásil malý Samík: „Ty paní na sobě nemaj žádný šaty! Vony se pudou koupat?“

Elánius nepřítomně přikývl, protože celá oblast nahých dam nebylo něco, co by chtěl člověk probírat s šestiletým chlapcem. A navíc byla jeho pozornost stále ještě přitahována člunem. Kolem lodi se bíle pěnila voda a námořníci na palubě dělali něco, co pravděpodobně byla pozdravná námořnická gesta určená lady Sibyle, nebo možná některé z oněch nahých dam zdobících most.

„Je to řeka, že?“ zeptal se Elánius.

„Je to Chór,“ přikývla lady Sibyla. „Protéká skoro celým krajem Oktarínové trávy a opouští ho v Quirmu. Pokud si to ale správně pamatuji, tak jí většina lidí říká Starý zrádce. Má své nálady, ale když jsem byla malá, mívala jsem hrozně ráda ty malé loďky. Byly opravdu moc zábavné.“

Kočár přejel konec mostu a zamířil dlouhou rovnou cestou k majestátnímu domu (konečně). Majestátní se mu nejspíš říká proto, uvažoval v duchu Elánius, že leží na rozloze, jakou obvykle mívá stát průměrných rozměrů. Na trávníku se páslo stádo jelenů a kolem toho, co bylo očividně hlavním vchodem, se tísnilo další velké stádo, tentokrát lidí. Stáli ve dvou řadách jako svatebčané před obřadem. Ve skutečnosti to bylo něco jako čestná stráž a uvítací výbor v jednom a muselo jich být víc než tři stovky, od zahradníků po komorníky. Všichni se pokoušeli usmívat a žádnému z nich se to příliš nedařilo. Elániovi to připomínalo slavnostní nástup Hlídky.

Dva sloužící se srazili, když se vrhli ke kočáru, aby spustili schůdky, a Elánius celou slavnostní chvíli pokazil, když vystoupil z kočáru na opačné straně a lady Sibylu vzal do náruče a spustil vedle sebe na zem.

Uprostřed davu nervózních lidí byla jediná přátelská tvář, a ta patřila Jeefesovi, Elániovu osobnímu komorníkovi a majordomovi městského sídla. Alespoň v tomhle byl Elánius neoblomný. Když už tedy musí někam na venkov, pak tam s sebou chce Jeefese. Zdůraznil své ženě, že Jeefes v žádném případě není policista, a proto je to úplně něco jiného, než když si někdo bere práci domů. A byla to pravda. Jeefes rozhodně nebyl policista, protože většina policistů neví, jak podříznout člověka rozbitou lahví a neporanit si při tom ruce, ani jak vyrobit zbraně omezené, ale zcela specifické ničivosti z běžných kuchyňských pomůcek. Jeefes měl svoji jistou minulost, která vystupovala na povrch, když začal porcovat krocana. A jak malý Sam uviděl ustaraný, ale známý úsměv, rozběhl se dvojí řadou rozpačitých sloužících, aby objal butlera kolem kolenou. Jeefes na oplátku zvedl Samíka za nohy hlavou dolů, pak se s ním několikrát zatočil kolem dokola a zase ho postavil na štěrkovou cestu. Celý ten proces představoval pro šestiletého chlapce nesmírnou zábavu. Elánius Jeefesovi věřil. Tak, jako věřil už jen pár dalším. Sloužil jako policajt tolik let, že se v tomto směru stal hodně vybíravým.

Naklonil se ke své ženě. „Co mám dělat teď?“ zašeptal, protože ty dvě řady nejistých úsměvů ho znervózňovaly a vyváděly z míry.

„Cokoli si přeješ, drahý,“ odpověděla mu. „Ty jsi tady šéf. Také přeci občas pořádáš přehlídku mužstva, ne?“

„To ano, ale tam všechny znám, znám jejich hodnosti a vůbec, prostě všechno. Takhle to ve městě nikdy nevypadalo.“

„Jistě, drahoušku, ale to je tím, že v Ankh-Morporku zná každý velitele Elánia.“

No dobrá, jistě to nemůže být tak těžké. Elánius vykročil k muži ve slamáku a s rýčem v ruce, který stál na začátku řady. Jak se k němu Elánius přibližoval, upadal chudák do stavu jen stěží ovládané hrůzy, snad ještě horší, než jakou cítil Elánius sám. Elánius k němu natáhl ruku. Muž se zatvářil, jako kdyby ještě nikdy v životě ruku neviděl. Elániovi se podařilo ze sebe vypravit: „Nazdar, jmenuji se Sam Elánius. A vy jste kdo?“

Muž, takto přímo oslovený, se rozhlédl kolem sebe, jako by hledal pomoc, podporu a odborné vedení, nebo alespoň cestu k útěku, ale nic z toho nenašel. V davu vládlo bezdeché ticho. Nakonec řekl: „Vilém Poslužka, Vaše Milosti, jestli dovolíte.“

„Rád vás poznávám, Viléme,“ přikývl Elánius a znovu k němu natáhl paži, před kterou Vilém málem uskočil, ale pak se očividně ovládl a podal Elániovi ruku, jejíž dlaň se podobala prastaré kožené rukavici.

No, není to tak hrozné, pomyslel si Elánius a odvážil se vstoupit na neznámé území. „A co vy tady děláte, Viléme?“

„Zahradníka,“ vymáčkl ze sebe Vilém a pozvedl před sebe rýč, stejným dílem jako obranu i jako předmět doličný, a tedy pozitivní důkaz své totožnosti. Protože se Elánius pohyboval ve stejně neznámých vodách jako Vilém, vyzkoušel ostří rýče palcem a zamumlal: „Dobře udržovaný, jak vidím. Skvělá práce, pane Poslužko.“

Skoro poskočil, když ucítil zaklepání na rameno a když jeho žena řekla: „I ty jsi odvedl skvělou práci, drahý, ale úplně stačí, když projdeš mezi sloužícími, vyjdeš po schodech a poblahopřeješ hlavnímu komorníkovi a hlavní pokojské k tomu, jak skvěle uspořádali přehlídku sloužících. Kdybys chtěl s každým prohodit nějakou tu větu, byli bychom tady celý den.“ A s těmi slovy uchopila lady Sibyla manžela pevně za loket a vedla ho k zámku řadami sloužících, kteří mžourali jako sovy.

„No, tak dobrá,“ zašeptal, „vidím dveřníky, kuchaře a zahradníky, ale kdo jsou ti chlápci v těch silných kabátech a buřinkami na hlavách? To máme i vlastní soudní zřízence?“

„To je silně nepravděpodobné, drahý. Jsou to hajní.“

„Ty klobouky na nich vypadají hrozně divně.“

„Myslíš? No, on jim je vymyslel lord Burzzina, aby ochránil své hajné před početnými útoky pytláků. Bylo mi řečeno, že jsou oproti prvnímu dojmu neuvěřitelně silné a mnohem lepší než ocelové helmy, protože po úderu pak člověk nemá to děsivé zvonění v uších.“

Hlavní komorník a hlavní pokojská, kteří byli klasickým vtělením břichatosti a růžovosti, jaké si Elánius s těmito funkcemi spojoval, očividně nedokázali skrýt svou nespokojenost, že si jejich nový pán potřásl rukou s nějakým zahradníkem, dříve než uznal za vhodné oslovit některého z nich. Uvědomili si, že jejich pán k nim nikterak nespěchá, a proto se raději rozeběhli oni k němu, seč jim jejich krátké nožky stačily.

Elánius věděl, co je to život pod schody, u všech rohatých, kdo jiný to měl vědět než on? Nebylo to tak dávno, kdy byl policista, přivolaný do lepšího domu, vykázán k zadním dveřím, a tam dostal pokyn, aby odvlekl nějakou vzlykající pokojskou nebo nepříliš chytrého kluka, obviněné, většinou ještě bez důkazu, z krádeže oblíbeného prstenu nebo hřebenu se stříbrným držadlem. Dané předměty většinou paní domu o něco později našla, obvykle když dopila svou láhev ginu. K tomu ovšem nebyli policisté jako takoví určeni, i když v praxi se přesně tohle po policistech chtělo. Šlo o výsadní práva. A sotva mladý Elánius odnosil svůj první pár policejních bot, už mu jeho seržant vysvětlil, co to znamená. Soukromé právo. V těch dobách mohly vlivnému člověku projít neuvěřitelné věci, když měl ten správný přízvuk, tu správnou šlechtickou korunku na kravatě nebo ty správné kamarádíčky, a mladý policajt, který se proti tomu ohradil, často skončil bez zaměstnání a bez doporučení.

V dnešních dnech už to tak nebylo, zdaleka ne.

Ale mladý Elánius v těch dobách viděl hlavní komorníky jako dvojité zrádce, kteří to hráli na obě strany, a proto také toho velkého muže v černém fraku doslova provrtal pohledem. Skutečnost, že se Elániovi mírně uklonil, věcem nepomohla. Elánius žil ve světě, kde se salutovalo.

„Jmenuji se Stříbro a jsem vrchní komorník, Vaše Milosti,“ prohlásil muž a opatrně vložil do svých slov mírnou výčitku,

Elánius ho okamžitě uchopil za ruku a několikrát mu s ní mocně a přátelsky potřásl. „Těší mě, že vás poznávám, pane Stříbro!“

Komorník zamrkal. „Jen Stříbro, sire, ne pan Stříbro.“

„Omlouvám se, pane Stříbro. Dobrá, tak jak se jmenujete křestním jménem?“

Pohled na komorníkovu tvář vydal za celé divadelní představení. „Stříbro, pane! Vždycky Stříbro!“

„Dobrá, pane Stříbro,“ prohlásil Elánius, „jedním z článků mé víry je přesvědčení, že jakmile si odmyslíte kalhoty, jsou v podstatě všichni muži stejní.“

Když komorník odpovídal, byla jeho tvář naprosto dřevěná. „To je možné, sire, ale já jsem a vždycky budu, veliteli, Stříbro. Přeji vám dobrý večer, Vaše Milosti,“ dodal a otočil se k lady Sibyle, „a vám taktéž dobrý večer, lady Sibylo. Musí to být už nějakých sedm osm let, co naposledy přijel někdo z rodiny, aby tady strávil nějaký čas. Můžeme se těšit na další návštěvy? A mohu vám, s dovolením, představit svou ženu, paní Stříbrovou, hlavní pokojskou, s níž jste se ještě nikdy předtím nesetkala?“

Elánius nedokázal zabránit tomu, aby jeho mozek komorníkovu řeč nepřekládal do reálné podoby jako: Urazilo mě, že sis mě nevšiml jen proto, abys mohl potřást rukou nějakému zahradníkovi…, ale abychom byli spravedliví, Elánius zahradníkovi nepotřásl rukou úmyslně, ale z čiré, ochromující hrůzy. Překlad v jeho hlavě pokračoval: … a tak teď mám strach, že náš život v nejbližší budoucnosti už zdaleka nebude tak snadný jako předtím…

„Tak okamžik,“ ozval se Elánius nahlas, „moje žena je také Její Milost, a to je víc než nějaká lady. Sib – Její Milost mě přinutila, abych si ty posloupnosti prostudoval.“

Lady Sibyla znala svého manžela stejně, jako se lidé, kteří žijí vedle sopky, naučí podrobně znát nálady své sousedky. Nejdůležitější ze všeho je vždycky předejít výbuchu.

„Same, jsem lady Sibyla pro všechno služebnictvo jak tady, tak v ankh-morporském domě už od doby, kdy jsem byla děvčetem, a tak vnímám oslovení lady Sibyla jako své jméno, alespoň mezi lidmi, které považuji za své přátele. Ale to ty víš!“ A v duchu sama pro sebe dodala, všichni máme své malé zvláštnůstky, Same, dokonce i ty.

A zatímco ve vzduchu viselo tohle navoněné pokárání, potřásla si lady Sibyla s hlavním komorníkem rukou a pak se obrátila ke svému synovi. „A ty musíš do postýlky, Samíku, takže hned po večeři. A žádné odmlouvání.“

Když malá skupinka vešla do vstupní haly, která vypadala jako zbrojnice a také k tomuto účelu klidně mohla sloužit, začal se Elánius rozhlížet. V očích žádného policisty to nemohlo být nic jiného než zbrojnice, i když pro Berankinovy, kteří všemi těmi meči, halapartnami, dýkami, krátkými námořními tesáky, palcáty a palicemi, řemdihy, píkami a štíty ověsili všechny stěny, to nebylo nic jiného než součást historického nábytku. Uprostřed toho všeho byl obrovský erb Berankinů. Elánius už samozřejmě věděl, co praví jeho motto: „Co máme, to podržíme!“ [4] Mohli jste tomu říkat… náznak.

Nedlouho potom už byla lady Sibyla se služkou Čistomilou zaměstnána v obrovské prádelně a žehlírně. Po narození malého Sama Elánius trval na tom, aby mladou ženu přijala jako pomocnici, a teď se jak on, tak jeho žena domnívali, že Jeefes s Čistomilou pro sebe mají… jistou slabost, i když o jakou slabost přesně jde, si ani zdaleka nebyli jistí. Obě ženy si právě krátily dlouhou chvíli klasickou ženskou zábavou, jíž je vytahování prádla odněkud a cpaní ho jinam. To může trvat dost dlouho, protože to mimo jiné zahrnuje i obřad, při němž pozvedáte některé kusy prádla ke světlu a vydáváte smutné povzdechy.

Elánius, který neměl co na práci, se vrátil na dlouhé vstupní schodiště a zapálil si doutník. Sibyla byla v otázce kouření v domě naprosto neúprosná. Za zády se mu ozval hlas: „Tohle dělat nemusíte, sire. Sídlo má opravdu příjemnou kuřárnu, v níž je výměník vzduchu poháněný hodinovým strojem, což je moc nóbl, sire, věřte mi. Něco takového často nevidíte.“ Elánius se vydal za Jeefesem.

Je to opravdu moc pěkná kuřárna, pomyslel si Elánius, i když jeho zkušenosti s kuřárnami byly velmi omezené. V místnosti byl velký kulečníkový stůl a ještě pod ní sklep, v němž byla taková zásoba alkoholu, jaká by rozhodně neměla přijít na oči kterémukoliv napravenému alkoholikovi.

„Řekli jsme jim, že nepiju, že, Jeefesi?“

„Ale jistě, sire. Stříbro mi odpověděl, že v Sídle se považuje za vhodné – myslím, že to byla jeho slova – udržovat sklep dobře zásobený pro případ, že někdo přijede.“

„No, v tom případě bychom se museli stydět, kdybychom nevyužili takovou příležitost. Jeefesi, zvu vás, nalejte si, na co máte chuť.“

Jeefes ucouvl. „Oh, to ne, pane. To nemohu v žádném případě udělat.“

„Proč ne, člověče?“

„To se prostě nedělá. Kdybych to udělal, všichni v naší LGS [5] by se mi vysmáli, že jsem byl tak neomalený a dal si pití se svým pánem. To znamená, že bych se povyšoval nad své postavení, pane.“

To se dotklo Elániova mírně nevyhraněného rovnostářského založení. [6] Odpověděl: „Znám vaše postavení, Jeefesi, a když máme oba po službě, jsme v podstatě stejní.“

„Podívejte, pane,“ řekl Jeefes skoro prosebným hlasem, „někdy přece jen musíme dodržovat určitá pravidla. Takže při téhle příležitosti se s vámi nenapiju, vždyť není ani Svátek Prasečí hlídky, ani se vám nenarodil další dědic, což je oboje mimo jakákoliv pravidla. Zato ale využiji jinou, pro mě přijatelnou alternativu. Ta spočívá v tom, že počkám, než se uložíte do postele, a pak vypiju půl láhve.“

Dobrá, pomyslel si Elánius, všichni máme nějaké ty legrační podivnůstky, i když některé z těch Jeefesových by vám asi příliš legrační nepřipadaly, zvlášť kdybyste ho rozzlobili v nějaké temné uličce. Pak se ale Elánius přece jen trochu rozveselil, když se díval, jak Jeefes probírá dokonale vybavený bar a pečlivě odměřuje různé ingredience do skleněného šejkru. [7]

Teoreticky je nemožné dosáhnout toho, aby nápoj účinkoval jako alkoholický, pokud v něm není alkohol, ale mezi dovednostmi, které Jeefes během let získal, nebo možná ukradl, byla schopnost namíchat z běžných domácích ingrediencí naprosto nealkoholický nápoj, který měl prakticky všechno, co byste si přáli od alkoholu. Tabasco, okurka, zázvor, chilli, to vše tam někde bylo a na to, co je tam dál, bylo lepší se moc neptat.

Když konečně Elánius se šťastným výrazem sevřel v ruce plnou sklenku, pohodlně se opřel a řekl: „Personál je v pořádku, Jeefesi?“

Jeefes ztlumil hlas. „No, sbírají si seshora smetánku, ale pokud mohu ze zkušenosti odhadnout, ne víc než obvykle. Každý tu a tam něco čmajzne, ale to je v tomhle zaměstnání takové klasické přilepšení, tak to prostě na světě chodí.“

Elánius se při pohledu na Jeefesovu až divadelně dřevěnou tvář pousmál a pak prohlásil hodně nahlas, aby ho slyšel i skrytý posluchač: „Takže tenhle Stříbro… je svědomitý muž? To rád slyším.“

„Připadá mi jako slušný chlap,“ odpověděl komorník, obrátil oči vzhůru a ukázal prstem na malou mřížku ve stěně. Byl to vstup do pověstného odsávače, který bezpochyby potřeboval, aby nějaký člověk za scénou v pravidelných intervalech natahoval hodinový stroj. Cožpak by bylo možné, aby kterýkoliv hlavní komorník, který si zaslouží svůj vypuklý břich, opominul využít příležitost se dozvědět, co si myslí jeho nový zaměstnavatel? Starou belu by opominul.

Bylo to přece přilepšení, ne? Samozřejmě že se zdejší lidé budou snažit získat co nejvíc. Na to nebylo zapotřebí důkazů. Taková je prostě lidská povaha. Neustále navrhoval Sibyle – neodvážil by se na tom trvat –, že by měli tohle místo zavřít a prodat ho někomu, kdo by chtěl opravdu žít v tom, o čem Elánius slyšel, že je praskající a věčně promrzlá hromada zdiva, v níž by se pohodlně ubytoval oddíl vojáků. Nechtěla o tom samozřejmě ani slyšet. Měla na to místo vřelé vzpomínky z mládí, jak říkala. Vzpomínala, jak tady lezla na stromy, plavala a rybařila v řece, trhala květy, schovávala se ve stodolách a pomáhala zahradníkům a vůbec si užívala podobných venkovských zábav, které byly Elániovi stejně vzdálené jako měsíc. Bylo to pravděpodobně tím, že většina jeho zábav v době dospívání se týkala přežití. Mohli jste rybařit v řece Ankh, pokud jste ovšem dávali dobrý pozor, abyste náhodou něco nechytili. Bylo neuvěřitelné, co všechno jste mohli chytit, když jste pozřeli jedinou kapku ankhské vody. A co se týkalo plavání a trhání květin… no, občas jste sice něco utrhli, ale květiny to nebyly, a pak jste v tom většinou plavali a museli jste se schovávat.

Byl to dlouhý den a spánek v hostinci nebyl ani pohodlný, ani občerstvující, ale ještě než Elánius vlezl do obrovské postele, otevřel okno a vyhlédl do noci. Ve větvích stromů šuměl vítr. Elánius s existencí stromů mírně nesouhlasil, ale Sibyla je měla ráda, a tím to bylo vyřízené. Věci, které nechtěl poznat, venku šuměly, houkaly, štěbetaly, pískaly, a jak se zdálo, bláznily v okolní temnotě. Nevěděl, co je to za věci, a doufal, že to nikdy nezjistí. Jak měl člověk v takovém kraválu spát?

Přidal se ke své ženě, která už ležela v posteli, chvilku se posunoval sem a tam, než ji našel, a uklidnil se. Požádala ho, aby nechal okno otevřené, aby si užili údajně proslulého čerstvého vzduchu, a tak nešťastný Elánius ležel a natahoval uši, aby zaslechl uklidňující huhlání opilců, kteří se vracejí domů, nebo hádku majitele nosítek s pasažéry, která se týká pozvracených potahů, zvuky pouliční rvačky, nějaký ten domácí spor, nebo dokonce pronikavý výkřik, to vše v nepravidelných intervalech přerušováno odbíjením městských hodin, jichž byly desítky, ale z nichž se ani dvoje neshodly. Byl by chtěl slyšet i ty další domácké, tak důvěrně známé zvuky – rachocení kol vozů s lejtami [8] Jindřicha Krále, jehož muži se vydali na své noční cesty, aby posbírali lidské odpadky, což byl, i když by tomu málokdo věřil, veliký byznys. [9] A ze všeho nejlepší byl pak pokřik nočního policisty na konci ulice: Dvanáctá hodina bude bít a ve městě je mír a klid! Neuplynulo mnoho času od doby, kdy by každému muži, který by se o něco takového pokusil, ukradli opasek, helmu a pravděpodobně i boty ještě dřív, než by dozněla ozvěna jeho slov. Ale teď už ne! Ani náhodou! Teď už to byla moderní Hlídka, Elániova Hlídka, a každý, kdo by se odvážil obtěžovat policistu na pochůzce s nějakými nekalými myšlenkami, by zaslechl pískot píšťalky a velmi rychle by zjistil, že pokud se bude na ulici do někoho kopat, nebude to policista. Hlídkující policisté si dávali vždycky záležet na tom, aby před číslem 1 v ulici Vodní brázdy vykřikli příslušnou hodinu až s teatrální přesností, aby je velitel jasně slyšel. Teď Elánius zastrčil hlavu pod obrovský polštář a pokoušel se neslyšet ten děsivý a tolik znepokojivý nedostatek známých zvuků. Člověk, který byl po léta zvyklý noc co noc ignorovat určité zvuky, když se chtěl vyspat, se teď budil, pokud je neslyšel. [10]

Jenže v pět hodin ráno stiskla matka Příroda knoflík a svět se zbláznil. Každý boží pták a zvíře a podle zvuků i každý aligátor se spojil se všemi ostatními v neodolatelné touze dát se slyšet. Než tahle kakofonie pronikla k Elániovi, nějakou dobu to trvalo. Obrovská postel měla prakticky nevyčerpatelnou zásobu polštářů. Když Elánius nespal ve vlastní posteli, byl velkým fanouškem polštářů. Nestačil mu jeden nebo dva malé pytlíky peří jako vedlejší doplněk postele – ne! Měl rád polštáře, do nichž se mohl ponořit a přeměnit je v jakousi měkkou pevnost, kryt, v němž nechával jen jeden otvor pro přívod kyslíku.

Když se vynořil nad plátěnou hladinu své pevnosti, začínal ten děsivý hluk pomalu slábnout. No ano, uvědomil si, to je další zatracená věc na tom venkově. Začíná hrozně brzo. Velitel byl ze zvyku, díky nutnosti i ve své podstatě sova, noční muž, někdy dokonce celonoční muž. Bylo mu cizí probdít dvě sedmé hodiny v jednom dni. Na druhou stranu ucítil opékanou slaninu, a o chvilku později už do místnosti vstoupila dvě nervózní mladá děvčata a nesla velký podnos na složité kovové konstrukci, která se dala rozložit tak, že Elániovi téměř, i když ne úplně znemožnila posadit se na posteli a pojíst snídani připravenou na podnosu.

Elánius zamrkal. Jak se zdálo, blýskalo se na lepší časy! Obvykle považovala Sibyla za svou manželskou povinnost osobně dohlédnout na to, že její manžel bude žít věčně, a byla přesvědčená, že tohoto šťastného stavu může dosáhnout tím, že mu ke snídani podá misku se směskou ořechů, obilovin a jogurtu. Pro Elánia byl ovšem jogurt jen druh sýra, který se dostatečně nesnažil. Pak přišlo ono smutné okleštění obloženého chleba s opečenou slaninou, zeleným salátem a rajčetem, který si dával na dopolední svačinku. Bylo to skoro neuvěřitelné, ale bohužel pravdivé, že policisté v této věci byli připraveni do písmene plnit příkazy velitelovy ženy. A když šéf začal křičet, dupat a zuřit, což je u chlapa, kterému jste odepřeli jeho ranní kus pečeného prasete, pochopitelné a odpustitelné, odvolávali se na pokyny, které dostali od jeho ženy. Dobře věděli, že všechny jeho výhrůžky jsou plané, a pokud by je vyplnil, byly by jeho chotí okamžitě anulovány.

Teď se mezi polštáři vynořila i Sibyla a řekla: „Máš dovolenou, drahý.“ To, co mohl sníst o dovolené ke snídani, zahrnovalo mimo jiné i dvě volská oka s napůl tekutým žloutkem, přesně, jak je měl rád, a klobásku, ale bohužel už ne opečenou slaninu, protože slanina byla podle všeho i o dovolené věc hříšná. Na druhé straně, káva byla černá, silná a sladká.

„Spal jsi dobře,“ konstatovala Sibyla, zatímco Elánius zíral na ony nečekané dary.

„Ne, nespal, zlato, ujišťuju tě, že jsem ani oka nezamhouřil.“

„Same, chrápal jsi celou noc! Dobře jsem tě slyšela!“

Elániova základní orientace v umění šťastného manželství mu napověděla, že chce-li mít klid, musí se vyhnout dalším poznámkám, s výjimkou: „Opravdu? Chrápal jsem? Tak to mě mrzí.“

Sibyla se probírala nevelkým štůskem obálek v pastelových barvách, které byly přiloženy na jejím podnosu se snídaní. „No, novinky se šíří rychle,“ řekla. „Vévodkyně z Almanachů-Ročenků nás pozvala na ples, sir Henry O’Vadlee se ženou nás pozvali na ples a lady Zaprstvislá nás zve na… no jistě, na ples!“

„No,“ začal Elánius opatrně, „to je vážně spousta –“

„Same, neopovažuj se!“ varovala ho žena.

„… pozvání?“ neohrabaně dokončil Elánius. „Víš dobře, že netančím, drahoušku, jen tak se šourám sem a tam a šlapu ti po nohách.“

„No, ty plesy se pořádají hlavně pro mladé lidi, víš? Lidé sem jezdí do ozdravných lázní do Šunky na Krajíci, to je místo kousek odtud. Víš, jde o to, provdat dcery za vyhovující gentlemany, a to znamená plesy, skoro nepřetržité plesy.“

„Možná bych svedl valčík,“ uvažoval nahlas Elánius, „to je jen otázka počítání, ale pochop, takové to poskakování, jako je Vysvleč vdovu nebo Veselý Gordon [11], nesnáším.“

„Uklidni se, Same. Většina starších mužů si najde nějaké místo, kde si v klidu sednou a pokuřují, nebo si dávají šňupeček. Hledání vhodných mládenců, kteří by přicházeli v úvahu jako ženiši pro jejich dcery, to je práce pro matky. Doufám jen, že má přítelkyně Ariadna najde vhodné manžely pro své dcery. Má šesterčata, to je velmi výjimečné, abys věděl. Musím říct, že malá Mavis je velmi zbožná a vždycky se objeví nějaký duchovní, který hledá ženu, a s ní především věno. A Emílie je droboučká blondýnka a skvělá kuchařka a je si vědoma svých výjimečně vyvinutých ňader.“

Elánius zamyšleně zvedl pohled ke stropu. „Myslím, že to nebude ona, kdo si najde manžela,“ zavěštil si, „řekl bych, že si manžel najde ji. Říkej tomu třeba mužská intuice.“

„Pak je tady Květa,“ pokračovala lady Sibyla, která se nedala odlákat od tématu. „Ta, pokud vím, vyrábí překrásné malé čepce. A, ehm, myslím, Miluška. Ta se mimořádně zajímá o žáby, i když se obávám, že jsem se mohla při rozhovoru s její matkou přeslechnout.“ Na okamžik se zamyslela a dodala: „Ano, a nakonec ještě Jana. To je opravdu zvláštní děvče, alespoň podle její matky, která zatím neví, co s ní.“

Elániův nezájem o děti cizích lidí byl sice velký, nicméně počítat uměl. „A ta poslední?“

„Hermína, s tou by tedy opravdu mohly být potíže, protože dost zostudila rodinu, alespoň podle jejich názoru.“

„A jak?“

„Živí se jako dřevorubkyně.“

Elánius chvilku přemýšlel a pak řekl: „Ale drahá, víš, kolik se dneska ztopí dřeva, a je všeobecně známo, že většina chlapů dokáže ocenit, když jeho žena dokáže vzít do ruky pořádnou kládu, a –“

Lady Sibyla ho ostře přerušila. „Samueli Elánie, věřím, že to neměla být nějaká obhroublá poznámka?“

„Myslím, že občas v mých slovech hledáš něco, co v nich není,“ usmál se Elánius. „Občas to děláváš, drahoušku, přiznej to.“

„Možná máš pravdu, drahý,“ přikývla, „ale to jen proto, že to tak někdy opravdu zní, a ty by sis měl dát větší pozor. Koneckonců, jsi pravá ruka lorda Vetinariho, a to znamená, že bys měl udržovat jisté dekorum, nemyslíš?“

Svobodnému muži by to znělo jako nenápadná, upřímná rada, zkušený manžel to ovšem vnímal jako příkaz, a o to rozhodnější, že byl předán tak jemně.

Takže když sir Samuel Elánius a velitel Elánius a Jeho Milost vévoda z Ankhu [12] po snídani vyšli z ložnice, byli všichni v té nejlepší náladě. Jak se ovšem brzo ukázalo, jiní lidé nikoliv.

Chodbu před ložnicí uklízela komorná. Když Elánius vykročil jejím směrem, vrhla na něj jediný zoufalý pohled, obrátila se k němu zády a s pohledem upřeným na stěnu znehybněla. Zdálo se, že se třese strachem, a Elánius už dávno zjistil, že poslední, co by měl člověk v podobné situaci dělat, je klást nějaké otázky. Horší už bylo jen nabízet pomocnou ruku. Bylo možné, že se jen stydí, pomyslel si.

Jenže se zdálo, že tahle stydlivost je nakažlivá. Všude byly služebné, které poklízely nebo roznášely podnosy s jídlem, a pokaždé, když se k nim Elánius přiblížil, obrátily se k němu zády, upřely pohled na stěnu a znehybněly, jako by na tom závisel jejich život.

Ve chvíli, kdy dorazil na dlouhý ochoz, lemovaný obrazy Sibyliných předků, měl už toho Elánius právě tak dost, a když se dívka, která nesla podnos s ranním čajem, otočila jako tanečnice na víčku hrací skříňky a upřela pohled do stěny, řekl: „Promiňte, slečno, ale to jsem opravdu tak ošklivý?“ Bylo to rozhodně lepší, než se jí zeptat, proč se chová tak podivně a nevychovaně. Takže proč se po jeho otázce, u kterýchkoliv tří bohů, dala na útěk, až jí porcelán na podnose s řinčením poskakoval? Ve skupině různých Elániů najednou převzal velení velitel Elánius. Vévoda by byl příliš děsivý a Tabulová služba by na to nestačila.

„Zůstaňte stát! Odložte podnos na zem a pomalu se otočte!“

Zastavila smykem, skutečně se sklouzla po leštěné podlaze, ještě v pohybu se s podnosem v rukou elegantně otočila a pomalu zastavila. Když k ní Elánius dorazil a zeptal se: „Jak se jmenujete, slečno?“, třásla se obavami.

Odpověděla mu s odvrácenou tváří: „Čeledínová, Vaše Milosti, velmi se omlouvám, Vaše Milosti.“ Nádobí na podnose se slyšitelně třáslo.

„Podívejte,“ řekl Elánius, „když se tak třese všechno to nádobí, nedokážu pořádně přemýšlet! Prostě ten podnos opatrně položte, ano? Vůbec nic se vám nestane, ale pokud by vám to nevadilo, rád vidím, s kým mluvím.“ Pomalu a velmi neochotně k němu otočila tvář.

„Takže,“ řekl pomalu, „slečno Čeledínová, co se to tady děje? Přede mnou přece nemusíte utíkat.“

„Prosím, sire!“ vykřikla dívka, vyrazila k nejbližším dveřím potaženým zeleným plátnem a zmizela za nimi. Přesně v tom okamžiku si Elánius uvědomil, že jen kousek za sebou má další služebnou, která byla maskovaná svou tmavou uniformou. Stála tváří ke stěně a třásla se samozřejmě jako osikový list. Ta byla pochopitelně svědkem toho, co se právě stalo, a tak se k ní velmi opatrně přesunul a řekl: „Chci, abyste nemluvila. Nic neříkejte. Když se vás na něco zeptám, buď kývněte, nebo zavrťte hlavou, rozumíte mi?“ Následovalo sotva znatelné přikývnutí. „Výborně, to už je jistý pokrok! Kdybyste mi něco řekla, měla byste z toho nepříjemnosti?“

Další téměř neznatelné přikývnutí.

„A myslíte, že byste se mohla dostat do nepříjemností proto, že na vás mluvím?“ Služebná velmi vynalézavě pokrčila rameny.

„A co to druhé děvče?“ Služebná, stále ještě zády k němu, upažila levou ruku s prsty sevřenými v pěst a palcem trčícím k zemi.

„Tak vám děkuji,“ poděkoval Elánius své informátorce, která neměla tvář. „Velmi jste mi pomohla.“

Pomalu vyšel po schodišti nahoru. Procházel při tom uličkou zad a byl opravdu vděčný, když cestou v prádelně narazil na Jeefese. Jeho osobní sluha se k němu zády neotočil, což byla velká úleva. [13]

Skládal právě košile a věnoval této práci péči a pozornost, jakou by za jiné situace nepochybně věnoval úhledné a rychlé amputaci ucha svého poraženého nepřítele. Když se mu občas povytáhly manžety košile zpod bezchybně dokonalého saka, mohli jste na předloktích zahlédnout část některého z jeho tetování, i když, naštěstí, ne přečíst žádný z nápisů, které byly jejich součástí. Elánius řekl: „Jeefesi, co mají znamenat všechny ty otáčející se služebné?“

Jeefes se usmál. „To je starý místní zvyk, sire. Má to, samozřejmě, svůj důvod – obvykle to má nějaký důvod, i když často hrozně hloupý. Bez urážky, veliteli, ale jak vás znám, navrhl bych vám, abyste zatím nechal služebné, aby se dál točily, dokud si alespoň zhruba neobhlédnete okolí. A kromě toho, Její Milost a malý Samík jsou v dětském pokoji.“

O několik minut později už Elánius, po určitém množství pokusů a omylů, vešel do místnosti, která musela být nějakým, i když poněkud zatuchlým druhem ráje.

Elánius vlastně neměl skoro žádné příbuzné. Málokterý člověk rád přiznává, že jejich vzdálený předek byl královrah. Byla to všechno historie a nového vévodu z Ankhu překvapovalo, že současné historické knihy oslavovaly památku starého vojáka Kamenné tváře, strážného, který toho zlého šílence zabil přímo na trůně, a tak se zasadil o svobodu a dal průchod právu.

Naučil se, že historie je taková, jakou si ji vytvoříte, a lord Vetinari byl mužem, který měl přístup k pákám, kterými ovládal široký sortiment přesvědčovacích mechanismů, jež se naštěstí zachovaly z doby monarchie a byly dobře naolejované uloženy ve sklepě. Historie je skutečně taková, jakou si ji uděláte, a lord Vetinari to opravdu uměl… udělal si ji takovou, jakou chtěl. A tak najednou ten děsivý zabiják králů zmizel – vlastně nikdy ani nebyl, museli jste se splést, nikdy jsem o něm neslyšel, taková osoba vůbec neexistovala – a byl nahrazen hrdinskou, i když tragicky nepochopenou postavou, Ničitelem tyranů, Elániem Kamennou tváří, proslulým prapředkem Jeho Milosti neobyčejně ctihodného vévody z Ankhu, velitele Hlídky, sira Samuela Elánia. Historie je úžasná věc, mění se jako moře a Elánius teď stoupal spolu s přílivem.

Elániova rodina žila z generace na generaci. Nikdy nikde nebylo žádné dědictví, rodinné šperky, žádné drahocenné výšivky zhotovené dávno mrtvou pratetou, žádné zajímavé staré urny zastrčené někde na babiččině půdě, u nichž by se dalo doufat, že vám o nich ten bystrý mladý muž, který ví všechno o starožitnostech, řekne, že mají cenu statisíců, abyste mohli propadnout blazeovanému uspokojení. A nikdy nikde nebyly žádné peníze, jen určitý počet nezaplacených dluhů. Ale tady v herně, na pečlivě uspořádaných hromadách, byly celé generace her a hraček, některé z nich mírně opotřebované dlouhým používáním, obzvláště houpací kůň, který byl téměř v životní velikosti, měl kožené sedlo a (jak Elánius, který nechtěl věřit svým očím, zjistil tím, že je několikrát silněji otřel o kabát) spony a ozdoby z pravého stříbra. Byla tam i pevnost, dost velká, aby si v ní mohl menší chlapec stoupnout a bránit ji, a celá řada dobývacích strojů dětské velikosti, s nimiž se dala pevnost dobývat, možná s pomocí krabic a krabic olověných vojáčků, z nich každý byl malovaný ve věrných barvách svého regimentu a do poslední podrobnosti. Nechybělo mnoho, a Elánius by se spustil na všechny čtyři a hrál si… chvíli tady a chvíli támhle s tím. Byly tam modely plachetnic a medvěd tak velký, že měl na kratičký zhrozený okamžik dojem, že je to pravý medvěd, i když vycpaný, a praky a bumerangy a kluzáky… a uprostřed toho všeho stál malý Sam zcela ochromený, se slzami na krajíčku a vědomím, že i kdyby se snažil sebevíc, nemůže si hrát se vším najednou. O pláči kvůli něčemu takovému se Elániovi, který si v dětství hrál s pú hůlkou [14], ani nesnilo.

Zatímco zřítelnice jejich očí opatrně vylezla na houpacího koně se znepokojivě velkými zuby, vyprávěl Elánius své ženě o služebných, které se k němu tak nevhodně obracely zády. Sibyla jednoduše pokrčila rameny a řekla: „To ony dělají, můj drahý, jsou na to zvyklé.“

„Jak můžeš něco takového říct? Je to tak ponižující!“

Pro hovor se svým mužem si lady Sibyla vypěstovala dokonale klidný a pochopením přetékající tón hlasu. „To proto, technicky řečeno, že jsou ponížené. Stráví většinu času tím, že slouží lidem, kteří jsou mnohem důležitější než ony. A ty jsi až na vrcholku seznamu těch důležitých.“

„Ale já si nemyslím, že jsem důležitější než ony!“ odsekl jí Elánius.

„Myslím, že vím, co chceš říci, a dělá ti to čest, vážně,“ řekla Sibyla, „ale to, co jsi řekl, je nesmysl. Jsi vévoda a velitel Městské hlídky a…“ Odmlčela se.

„Tabulová služba,“ doplnil ji automaticky Elánius.

„Ano, Same, ta nejvyšší pocta, jakou ti mohl král trpaslíků udělit.“ Sibyle se zaleskly oči. „Tabulová služba Elánius, ten, který dokáže vymazat písmo, někdo, kdo dokáže odstranit to, co je. To jsi ty, Same, a kdybys byl zabit, kancléřství světa by propadla zmatku, a promiň, Same, je mi to líto, ale smrt nějaké služebné by nikoho nevyvedla z míry.“ Pak pozvedla ruku, protože viděla, že Elánius otvírá ústa, a dodala: „Já vím, tebe ano, Same, ale i když nepochybuji o tom, že jsou to úžasná děvčata, obávám se, že kdyby některá z nich zemřela, bude truchlit její rodina a možná nějaký mladík, ale zbytek světa by se o tom ani nedozvěděl. A ty víš, Same, že je to pravda. Kdyby ale někdo zavraždil tebe, je strašné na to jen pomyslet a já na to myslím pokaždé, když jdeš do služby, dozvěděl by se o tom okamžitě nejen Ankh-Morpork, ale celý svět. Mohly by začít války a obávám se, že Vetinariho postavení by se stalo poněkud nebezpečným. Jsi mnohem důležitější než nějaká služebná děvčata. Jsi důležitější než kdokoliv jiný v Hlídce. Myslím, že zaměňuješ cenu za hodnotu.“ Vtiskla mu na ustaranou tvář letmý polibek. „Ať už jsi býval čímkoliv, Same Elánie, pozvedl ses a zasloužil sis být pozvednut. Víš dobře, že smetana stoupá nahoru.“

„To špína taky,“ odpověděl Elánius automaticky, i když toho okamžitě zalitoval.

„Jak se opovažuješ říci něco takového, Same Elánie? Možná, že jsi byl hrubý diamant, ale vyleštil ses! A ať už se na to podíváš z kterékoliv strany, můj manželi, i když už nejsi muž z lidu, řekla bych, že jsi určitě muž pro lidi, a myslím si, že lidé jsou díky tomu mnohem lepší, slyšíš?“

Mladý Samík upřel na otce obdivný pohled, zatímco houpací kůň přešel do trysku. Takhle, se synem a manželkou, neměl nejmenší šanci. Vypadal tak sklíčeně, že se ho Sibyla pokusila trochu utěšit.

„Koneckonců, ty od svých mužů taky čekáš, že splní svou povinnost, ne? Majordomus stejně tak čeká, že svou povinnost splní i ta děvčata.“

„To je přece úplně něco jiného, vážně. Policajti pozorují lidi a já jsem jim nikdy nezakazoval, aby si tu a tam neukrátili den rozhovorem s občany města. A kromě toho, každý z těch lidí může být zdrojem užitečných informací.“ Elánius věděl, že je to technicky pravda, jenže každý, koho by ve většině ulic města viděli dávat policistovi informaci, která by obsahovala více údajů, než kolik je hodin, by se brzo dokázal najíst jen brčkem. Ale ta analogie je správná, pomyslel si, nebo by si byl pomyslel, pokud by slovo analogie patřilo k těm, která používal. Jen proto, že jste členem nějakého týmu, to ještě neznamená, že se musíte chovat jako nějaká figurka na klíček…

„Mám ti říct, z jakého důvodu se služebné otáčejí, Same?“ pokračovala Sibyla, když malý Sam objal obrovského medvěda, který ho vzápětí vyděsil tím, že téměř přirozeně zabručel. „Bylo to zavedeno za časů mého dědečka na příkaz mé babičky. V té době jsme pořádali skoro každý víkend zábavné sešlosti, kam dojížděla spousta hostů. Samozřejmě mnozí hosté byli mladí muži z těch nejlepších rodin ve městě, byli vzdělaní, a abych tak řekla, plní sil a energie.“

Sibyla se podívala směrem k malému Samíkovi a ulevilo se jí, když zjistila, že si právě staví vojáčky do řad. „Služebné, na druhé straně, jak už vyplývá z přirozeného běhu věcí, naopak vzdělané nejsou, a i když se poněkud stydím, musím říci, že mají sklony být v přítomnosti lidí, které považují za lepší, než jsou ony, poněkud povolnější.“ Začínala se červenat. Pak ukázala na malého Samíka, který jí, k její velké radosti, nevěnoval nejmenší pozornost. „Jsem si jistá, že si to dokážeš představit, Same? Určitě ano a moje babička, kterou bys určitě nenáviděl, měla v tomto směru velmi vybroušené instinkty a zásady, a proto vyhlásila, že žádná ze služebných nejenže nesmí s hosty mužského pohlaví hovořit, ale nesmí se jim ani podívat do obličeje pod pohrůžkou okamžitého propuštění ze služby. Mohl bys říci, že byla krutá, a to bys byl ještě hodně milosrdný, ale když se nad tím zamyslíš, tak kruté to zase nebylo. Až se naplní čas, opustí každá ze služebných Sídlo s dobrým doporučením a v den své svatby se nebude muset cítit v rozpacích, že si vzala bílé šaty.“

„Ale já jsem šťastně ženatý,“ protestoval Elánius, „a nedokážu si představit, že by Jeefes riskoval, že se na něj Čistomila rozzlobí.“

„Jistě, drahý, a já si promluvím s paní Stříbrovou. Jenže tohle je venkov, Same. My tady děláme věci trochu pomaleji. Poslyš, co kdybys vzal Samíka a šli jste se podívat k řece? A vezměte s sebou i Jeefese – on se vyzná.“

Malý Sam toho k zábavě moc nepotřeboval. Přesněji řešeno, zabavil se sám a svou zábavu skládal z velké části z pozorování krajiny, z příběhů, jimiž ho večer co večer kolébali k spánku, nebo z nějaké letmé myšlenky, která mu krátce jako motýl zakroužila hlavou, a poslední dobou začínal často mluvit o panu Píšťalkovi, který žil v domečku na stromě, ale občas vypadal jako drak. Chodil ve velkých botách, nenáviděl středy, protože byly divně cítit, a také nosil deštňák.

Samík byl samozřejmě venkovskou krajinou zcela vyveden z míry, takže pobíhal před Elániem a Jeefesem, ukazoval na stromy, na ovce, květiny, ptáky, vážky, zajímavě tvarované mraky a na lidskou lebku. Zdálo se, že je tím nálezem doslova okouzlen, a rozběhl se ukázat tu zajímavou věc svému tatínkovi, který se na ni podíval, jako kdyby viděl, no… lidskou lebku. Byla to očividně lidská lebka už dost dlouho, a jak se zdálo, někdo se o ni staral, což se dalo odhadnout podle toho, že byla vyleštěná.

Zatímco ji Elánius obracel v rukou a zkušeným zrakem se pokoušel objevit stopy něčeho nekalého, ozval se v porostu pleskavý zvuk, který se přibližoval, doplněný vokálním výčtem příšerností, které neznámý rozzlobený člověk sliboval udělat tomu, kdo mu ukradl jeho lebku. Když se pak křoví rozhrnulo, ukázalo se, že řečená neznámá osoba je muž nejistého věku a řídkých zubů, v hnědém plášti a s plnovousem delším, než jaký Elánius viděl kdykoliv předtím. A to bylo co říct, protože Elánius poměrně často navštěvoval Neviditelnou univerzitu a tamní mágové byli přesvědčeni, že moudrost přichází spolu s tím, jak jim narůstají vousy. A dokud vám vousy nezahřívají kolena, není to to pravé. Tenhle plnovous se táhl za svým vlastníkem jako chvost komety. Když se mužovy velké sandály se zaskřípěním zastavily, vous ho dohonil, ale setrvačnost způsobila, že se mu začal hromadit kolem hlavy. Možná, že se v něm opravdu ukrývala moudrost, protože jeho majitel byl dost moudrý, aby se na místě zastavil, když viděl pohled v Elániových očích. Pak se rozhostilo ticho, rušené jen spokojeným broukáním malého Sama, zatímco se nekonečný plnovous, který žil svým vlastním životem, dál hromadil kolem svého majitele jako sněhová návěj.

Jeefes si odkašlal: „Řekl bych, že je to zdejší poustevník, veliteli.“

„Co tady dělá poustevník? Myslel jsem, že žijí na kůlech v poušti?“ Elánius se podíval na zanedbaného muže, který měl očividně dojem, že je třeba nějakého vysvětlení, a chystal se je poskytnout, ať už se od něj čeká, či nikoliv.

„Ano, já vím, sire, to je všeobecně panující omyl a já osobně jsem mu nikdy nepřikládal příliš mnoho víry, především v souvislosti s velkou obtížností vylučovacích, hygienických a jiných podobných potřeb. Tedy pochopte, takové věci možná mohou fungovat někde v cizích krajích, kde svítí slunce a je všude spousta písku, ale mně by to nestačilo, pane, rozhodně ne.“

Zjevení natáhlo k Elániovi špinavou, umaštěnou ruku, která byla samý nehet, a pyšně pokračovalo: „Dutonoha, Vaše Milosti, i když tak často zas dutej nebejvám, haha, to je takový žertík.“

„No ano, už to tak vypadá,“ řekl Elánius a tvářil se neutrálně.

„Je to žertíček, sire,“ trval na svém Dutonoha. „Jedinej, kterej mám. Už tady provozuju vznešené řemeslo poustevnické skoro padesát let, cvičím se ve zbožnosti, celibátu a v hledání pravé moudrosti, v tradici svého otce a dědečka a pradědečka. To, co právě držíte, je můj pradědeček, pane,“ dodal vesele. „Neleskne se krásně, co říkáte?“ Elánius málem lebku, kterou držel v rukou, upustil. Dutonoha pokračoval: „Myslím, že váš chlapec zabloudil do mý jeskyně, sire, nic ve zlým, ale zdejší kluci jsou občas trochu rozpustilí a nejni to ani dva tejdny, co jsem musel pradědečka sundávat ze stromu.“

Jeefes se vklínil do hovoru a řekl: „Vy máte lebku svého pradědečka u sebe v jeskyni?“

„Ano, pánové, a taky otcovu. Rodinná tradice, chápete? A dědečkovu taky. Skoro tři sta let nepřerušeného poustevničení. S každým člověkem, který nás vyhledá, se dělíme o svaté myšlenky a sdělujeme mu onu velkou pravdu, že všechny cesty vedou do hrobu, a další pochmurné úvahy, i když musím dodat, že těch, co nás v poslední době vyhledávají, je poskrovnu. Doufám, že i můj syn obuje mé sandály, až bude dost starý. Jeho matka říká, že se z něj stává velmi vážný mladý muž, takže žiju v naději, že se mi jednoho dne bude opravdu věnovat a dokonale mě vyleští. S potěšením musím dodat, že na polici vzadu v jeskyni je ještě spousta místa.“

„Váš syn?“ pozvedl obočí Elánius. „Zmínil jste celibát a…“

„Vidím, že jste velmi pozorný, Vaše Milosti. Máme ročně jeden týden dovolené. Člověk nemůže žít věčně jen z hlemýžďů a kořínků, které najde na břehu řeky…“

Elánius opatrně naznačil, že před sebou ještě mají kus cesty, a tak se rozešli s poustevníkem, který si slavnostně odnášel do jeskyně, ať už byla kdekoliv, svou rodinnou památku. Když byli bezpečně z doslechu, zamával Elánius rukou a řekl: „Co to má být? Tedy myslel jsem… co…“

„Víte, pane, celá řada starých rodů mívala na svém panství poustevníka. Považovalo se to za romantické, když jste se mohli chlubit jeskyní, v níž žije poustevník.“

„Pro nos je to trochu ostrý zážitek,“ konstatoval Elánius.

„Myslím, že nemá dovoleno se koupat, a taky byste měl vědět, pane, že dostává plat ve výši dvou liber brambor, tří pint obyčejného piva nebo cideru, tří bochníků chleba a jedné libry vepřového sádla týdně. A pravděpodobně všechny hlemýždě a kořínky, které najde na říčním břehu a dokáže pozřít. Díval jsem se do tabulek. To není špatná dieta pro stvoření, které funguje jako oživení romantické zahrady.“

„To vážně není špatné, když k tomu přihodíme nějaké to sezónní ovoce a tu a tam trochu projímadla, řekl bych,“ přikyvoval Elánius. „Takže Sibylini předkové, když byli postaveni před nějakou velkou duševní šarádu, chodívali za poustevníkem a vedli s ním řeč?“

Jeefes se zatvářil překvapeně. „Dobrý bože, to ne, pane, nedokážu si ani představit, že by to některého z nich napadlo třeba jen ve snu. Nikdy neměli pro nějaké filosofické šarády pochopení. Byli to přece aristokraté, chápete? Aristokraté si žádných duševních šarád nevšímají. [15] Oni je prostě ignorují. Filosofie zahrnuje také úvahy o možnosti, že se můžete mýlit, pane, a skutečný aristokrat ví, že má vždycky pravdu. To není domýšlivost nebo pýcha, chápete, je to daná, přírodou vestavěná absolutní jistota. Oni jsou někdy hodně blázniví, trhlí jak fialičky, ale vždycky jsou blázniví naprosto jistě a neochvějně.“

Elánius se na něj s obdivem zadíval. „Jak to všechno, u čerta, víte, Jeefesi?“

„Pozoroval jsem je, pane. Za těch starých dobrých dnů, když ještě žil dědeček Její Milosti, tak vždycky dohlížel na to, že sem, na venkovské sídlo, přijede v létě s Berankinovou rodinou celý personál domu v ulici Vodní brázdy. Jak víte, nejsem žádný učenec, a abych řekl pravdu, vy také ne, ale když vyrůstáte na ulici, učíte se rychle, protože pokud se neučíte dost rychle, přijdete o život.“

Právě procházeli přes ozdobný most, pod nímž tekl potok, nejspíš pstruhový, který byl, jak Elánius odhadl, velmi pravděpodobně přítokem Starého zrádce. Starý zrádce… to bylo jméno, které měl teprve pochopit. Dva muži a malý chlapec na mostě, který by snadno unesl davy lidí a povozy s koňmi. Svět se zdál nevyvážený.

„Víte, pane,“ pokračoval Jeefes, „to, že si jsou tak neochvějně jistí, jim přineslo všechny ty peníze a pozemky. Někdy o ně ovšem kvůli tomu i přišli. Jeden z prastrýců lady Sibyly kdysi přišel o velký dům a o dva tisíce akrů prvotřídních pozemků, protože neochvějně věřil tomu, že lístek ze šatny platí víc než tři esa. V souboji, který následoval, byl zabit, ale byl alespoň dokonale a neodvolatelně mrtev.“

„To je snobismus a mně se to nelíbí,“ prohlásil Elánius.

Jeefes se poškrábal na nose. „Víte, veliteli, to není snobismus. Podle mých zkušeností ti praví ořechoví arisťáci žádní snobové nejsou, co já vím. Těm je úplně jedno, co si sousedi myslí o jejich vzhledu, tak to myslím. Oni si prostě věří, mají absolutní sebedůvěru, chápete? Když byla lady Sibyla mladší, jezdila sem rodina na stříhání ovcí a její otec se mezi zdejšími lidmi choval jako rovný mezi rovnými, vyhrnul si rukávy, pracoval jako ostatní a dbal na to, aby chlapi pak dostali nějaké to pivo grátis, a sám s nimi pil, oni džbán, on džbán. Obvykle pil brandy, takže nějakých pár piv ho nemohlo složit. Nikdy moc nepřemýšlel o tom, kdo je. Byl to fajn stařík, tedy otec lady Sibyly, a její dědeček taky. Byli si jistí sami sebou, chápete, nikdy si s ničím nedělali starosti.“

Chvíli mlčky kráčeli kaštanovou alejí a pak se poněkud zasmušile ozval Elánius: „Tím říkáte, že já nevím, kdo jsem?“

Jeefes zvedl pohled ke korunám stromů a zamyšleně odpověděl: „Zdá se, že letos bude spousta kaštanů, veliteli, a pokud si mohu dovolit něco navrhnout, přemýšlejte, jestli byste sem nemohl přijet tady s juniorem, až začnou padat. Jako dítě jsem byl roky šampionem ve vytloukané [16] s chcíplou krysou a dlouho mi trvalo, než jsem zjistil, že ta pravá věc, s níž se vytloukaná hraje, roste na stromech a zdaleka tak rychle se nerozpleskne. A k vaší otázce,“ pokračoval, „já si myslím, že Sam Elánius je nejlepší, když si věří a nepochybuje, že je Sam Elánius. Páni, letos ale dozrávají opravdu brzo!“

Kaštanová alej v těch místech skončila a před nimi se rozkládal jablečný sad. „Co se týče jablek, nejsou tahle právě ta nejlepší,“ pokračoval Jeefes, když Elánius se Samíkem vykročili tím směrem, zatímco se jim pod nohama z prašné cesty zvedaly obláčky prachu. Elániovi Jeefesova poznámka přišla nepodstatná, ale zdálo se, že Jeefes považuje jablečný sad za velmi důležitý.

„Tohle by chtěl vidět každý malý kluk,“ řekl Jeefes nadšeně. „Já ho poprvé uviděl, když jsem ještě v Sídle sloužil jako čistič bot. Naprosto to změnilo způsob, jakým jsem přemýšlel o světě. Třetí hrabě Jack ,Janek‘ Berankin měl bratra, kterému se říkalo Woolsthorpe [17], nejspíš kvůli jeho hříchům. Byl něco jako učenec a byl by šel na Univerzitu, aby se stal mágem, nebýt toho, že jeho bratr dal ve všeobecnou známost, že každý jeho příbuzný mužského pohlaví, který bude vykonávat zaměstnání, v němž je třeba nosit roucho, bude vyděděn sekáčkem na maso.

Mladý Woolsthorpe však pokračoval ve svých fyzikálních studiích způsobem, jakým by mladý gentleman měl. Rozkopal každý sebeméně podezřelý pohřební pahorek, který v širém okolí našel, do svého lisu na ještěrky vstrčil tolik vzácných druhů, kolik jich jen objevil, a usušil několik exemplářů každé mizející rostliny dříve, než docela vyhynula. Vypráví se, že jednoho krásného letního dne podřimoval pod jabloní a probudilo ho jablko, které mu padlo na hlavu. Jeho životopisec říká, že menší muž by v tom samozřejmě neviděl nic zvláštního, ale Woolsthorpe usoudil, že jestliže jablka a prakticky všechno ostatní vždycky padá dolů, mohl by se stát svět velmi rychle nebezpečně nevyváženým…, pokud tady nefunguje nějaká jiná síla, kterou musí přírodní filosofie teprve odhalit. Neztrácel čas, přivlekl do sadu jednoho ze sloužících a přikázal mu pod pohrůžkou propuštění ze služby, aby si lehl pod jabloň a ležel tam, dokud ho do hlavy neuhodí jablko! Pravděpodobnost, že k tomu dojde, zvýšil tím, že povolal dalšího sloužícího, jemuž přikázal, aby stromem divoce třásl, dokud zmíněné jablko nespadne. Woolsthorpe se pak připravil tak, aby mohl všechno sledovat z dálky.

Jak vyjádřit jeho radost, když nakonec jablko spadlo a on zahlédl, jak se ze stromu zvedlo druhé jablko a narůstající rychlostí zmizelo někde v azuru nebeské klenby! Tak dokázal teorii, že co padá vzhůru, musí padnout i dolů, za předpokladu, že co padá dolů, musí padat i nahoru, čímž je zabezpečena rovnováha vesmíru. Bohužel, tohle platí jen pro jablka a – a to je na tom právě úžasné – jen pro jablka na tomhle jediném stromě jménem malus equilibria! Slyšel jsem, že někdo vyzkoumal, že když se strom cítí v ohrožení, jablka na jeho horní polovině se plní plynem a odlétají, aby strom viděl, že se jeho semena bezpečně dostanou do nezbytné vzdálenosti. Tahle příroda, to je úžasná věc, škoda, že ta jablka chutnají jako něco, co prošlo psem,“ dodal Jeefes, když malý Samík vyplivl první sousto hned poté, co si ho ukousl. „Abych vám řekl pravdu, veliteli, za spoustu šlechticů, s nimiž jsem se potkal, bych nedal ani měďák, zvlášť ne za ty ve městě, ale někteří z nich, tady z těch starých venkovských sídel, změnili svět k lepšímu. Jako Vodnice Berankin, který provedl pravou revoluci v zemědělství…“

„Mám dojem, že jsem o něm slyšel,“ přikývl Elánius. „Neměl něco společného s pěstováním nějakých zduřelých kořenů? Nedostal podle toho svou přezdívku?“

„Trefil jste se skoro přesně, pane,“ souhlasil Jeefes. „Vymyslel řádkovací secí stroj, což znamená mnohem přesnější osev a velké úspory na používaném osivu. Jenže on jako vodnice vypadal. Lidé dokážou být někdy hrozně krutí, pane. Pak tady byl ještě jeho bratr, ,Guma‘ Berankin, který vymyslel nejen gumové boty, ale také pogumované plátno, dokonce ještě dříve než trpaslíci. Podle toho, co jsem slyšel, se o gumu opravdu neobyčejně zajímal, ale k tomu, aby byl svět světem, je třeba různých lidí, a byl by to zvláštní a legrační svět, kdybychom byli všichni stejní, a zvlášť, kdybychom byli jako on. Suché nohy a suchá ramena, to je něco, za co se modlí každý farmář! Jednu sezónu jsem strávil na sklizni zelí, pane, počasí bylo chladné jako dobročinnost a déšť padal tak hustě, že se kapky musely řadit do fronty, když chtěly dopadnout na zem. Blahořečil jsem jeho jménu, věřte mi, a je mi jedno, jestli je pravda to, co se povídá o těch mladých dámách, které, jak jsem slyšel, si jeho vynález neobyčejně užívaly, protože díky němu…“

„To je všechno pěkné,“ přerušil ho Elánius, „ale co je to proti všem těm hloupým, nafoukaným –“

Tentokrát to byl Jeefes, kdo přerušil svého pána. „A pak tady byl, samozřejmě, ten létající stroj. Zesnulý bratr Její Milosti vložil do toho projektu spoustu práce, ale ta věc se nikdy nevznesla ze země. Jeho záměrem bylo létat bez koštěte nebo magických zaklínadel, ale bohužel se stal obětí záchvatu mocesemes, chudák. V dětském pokoji je dokonce model toho stroje. Pohání ho svazky gumových vláken.“

„Předpokládám, že v domě bude hodně gumového materiálu, pokud po sobě ,Guma‘ Berankin před smrtí sám neuklidil,“ řekl Elánius.

Procházka pokračovala přes pastviny se zvířaty, kterým se Elánius rozhodl říkat krávy, a kolem lánů obilí. Prozíravě obešli ty… ploty, udržovali si bezpečnou vzdálenost od… příkopů a naprosto ignorovali… zídky, pak vystoupali do mírného svahu na pahorek posázený březovým hájkem, odkud se dalo dohlédnout prakticky kamkoliv a určitě na konec vesmíru, ale to byste se museli dívat přímo vzhůru a ve výhledu by vám nesměly překážet husté koruny bříz. Byl odsud vidět dokonce i hustý oblak kouře a výparů, který se zvedal nad městem Ankh-Morpork.

„Tohle je Šibeniční vrch,“ řekl Jeefes, když Elánius nabral dech. „Možná už nechcete jít dál,“ řekl, když se přiblížili k vrcholku, „tedy, pokud nechcete Samíkovi vysvětlovat, co a k čemu je šibenice.“

Elánius se na svého komorníka tázavě zadíval. „Skutečně?“

„No, jak říkám, tohle je Šibeniční vrch. Proč myslíte, že ho tak pojmenovali, pane? ,Voco‘ Berankin se dopustil velkého, politováníhodného omylu, když v opilosti uzavřel sázku s jedním ze svých stejně opilých hospodských kamarádů, že ze svých pozemků může vidět kouř města. Zeměměřič, který pak tuhle teorii ověřoval, mu ovšem sdělil, že na to by tenhle kopeček musel být o deset metrů vyšší. Proplýtval jen chvilku času, během níž se pokusil podplatit zeměměřiče, a když se mu to nepodařilo, zkusil stejného výsledku dosáhnout s pomocí jezdeckého bičíku, bohužel se stejným výsledkem. Tak svolal všechny pracující lidi ze svého panství a všechny lidi z okolí a přikázal jim zvednout ten pahorek o řečených deset metrů, což byl neobyčejně náročný projekt. Stálo to samozřejmě celé jmění, ale každá rodina v celém širém kraji si tak pravděpodobně díky tomu pořídila teplé zimní oblečení a nové boty. Stal se velmi oblíbeným a samozřejmě vyhrál svou sázku.“

Elánius si povzdechl. „Víte, Jeefesi, tak nějak cítím, že znám odpověď, ale přesto se zeptám: kolik bylo v sázce?“

„Dva galony brandy,“ odpověděl Jeefes s triumfálním výrazem, „které najednou vypil vestoje, přesně na tomhle místě, za jásotu shromážděných pracovníků. Pak, podle toho, co se říká, se za dalšího spontánního jásotu všech přítomných skutálel až dolů.“

„Myslím, že ani v době, kdy jsem vážně nasával, bych nevypil ani galon brandy,“ uvažoval Elánius. „To je skoro sedm lahví!“

„No, myslím, že ke konci už mu toho větší část tekla do kalhot, ať tak, nebo tak. Ale takových, jako byl on, byla celá řada…“

„Všecko teklo kalhotama,“ zatrylkoval malý Sam a rozesmál se tím zvláštním, chraptivým smíchem šestiletého dítěte, které si myslí, že slyšelo něco hambatého nebo rozpustilého. A jak se zdálo, ti dělníci, kteří oslavovali starého opilce, si mysleli totéž, napadlo Elánia. Oslavovat muže, který najednou vypije brandy v ceně vašeho ročního platu? Jakou to má logiku?

Jeefes mu musel číst myšlenky. „Venkov není tak choulostivý jako město, veliteli. Tady mají rádi solidní a přímé věci a ,Voco‘ byl tak bytelný a přímý, jak jen si člověk mohl přát. Proto ho měli rádi, protože věděli, jak si sami stojí, i když bylo jasné, že on už brzo upadne. Vsadil bych se, že se jím chlubili po všech okolních hrabstvích. Dokážu si to živě představit. Ten náš starej pán je takovej mazavka, že dokáže přepít ty vaše starý mazavky, kdykoli si vzpomene. A byli na to pyšní. Jsem si jistý, že jste si myslel, že děláte správnou věc, když jste podal ruku zahradníkovi, ale tím jste lidi popletl. Teď nevědí, co si mají myslet. Jste obyčejný člověk, nebo pán? Jste šlechtic, nebo jeden z nich? Protože, pochopte, veliteli, z jejich pohledu člověk nemůže být oboje najednou. To by bylo proti přírodě. A venkov také nemá rád hádanky.“

„Teklo to do kalhot!“ vykřikl Samík, upadl na záda do trávy a rozesmál se jako blázen.

„Upřímně řečeno, já sám nevím, co si o sobě mám myslet,“ řekl Elánius, zvedl syna do náručí a vykročil za Jeefesem dolů z kopce. „Ale Sibyla ano. Přihlásila mě na různé plesy, na tance, večeře a na… aha, ano, soirées,“ dokončil tónem člověka, který je geneticky naprogramován tak, aby nedůvěřoval všem slovům s ostrým přízvukem. „Víte, s podobnými věcmi jsem se ve městě už nějak vyrovnal. Vždycky, když mám pocit, že to bude nesnesitelné, zařídím to tak, abych byl nejpozději v polovině odvolán – alespoň tak to bývalo, než to Sibyle došlo. Je strašné, když mužovi podřízení poslouchají jeho ženu, že?“

„Jistě, veliteli. Vydala kuchyňskému personálu příkaz, že bez jejího výslovného souhlasu nesmí být v kuchyni připraven jediný obložený chléb s opečenou slaninou.“

Elánius zamrkal. „Vzal jste s sebou malou kuchyňskou výbavu, doufám?“

„Bohužel, na neštěstí se lady nějak o naší malé kuchyňské sadě dozvěděla, veliteli. Zakázala kuchyňskému personálu, aby mi vydal byť jediný kousek slaniny, pokud ona osobně nenařídí jinak.“

„Ona je ještě horší než Vetinari, přísahám! Jak na to všechno přišla?“

„Abych vám řekl pravdu, veliteli, tak já si myslím, že na to v podstatě nepřišla. Ona vás prostě jen dokonale zná. Možná byste to mohl v duchu pojmenovat přátelské podezření. Asi bychom se měli vydat nazpět. Řekli mi, že dnes je k obědu kuřecí salát.“

„Mám rád kuřecí salát?“

„Určitě, veliteli, Její Milost mi řekla, že máte.“

Elánius se vzdal. „Pak ho tedy rád mám.“

Ve městě, v domě na ulici Vodní brázdy, spolu obvykle jedli jen jednou denně v kuchyni, která byla tou dobou příjemně vyhřátá a útulná. Seděli proti sobě u stolu, který byl tak velký, že se na něj vešla celá Elániova sbírka lahví a lahviček s omáčkami, hořčicemi, nakládanými zeleninami a samozřejmě různým čatní. Elánius patřil k lidem, kteří jsou přesvědčeni, že sklenice s oblíbeným dochucovadlem není nikdy úplně prázdná a stačí, abyste v ní dostatečně dlouho škrábali lžičkou.

V Sídle se věci měly jinak. Tak především, bylo tady příliš mnoho jídla. Elánius nebyl včerejší, dokonce ani předvčerejší ne, takže si odpustil komentář.

Jeefes obsluhoval Elánia a lady Sibylu. Je pravda, že když byli mimo domov, nepatřilo to k jeho povinnostem, ale je pravda, že většina komorníků také v kapse svého dokonale střiženého fraku nenosila mosazný boxer.

„Tak co jste vy, kluci, dělali celé dopoledne?“ přivítala je vesele lady Sibyla, když byly talíře prázdné.

„Viděli jsme pána, co byl hubenej jako kostra a smrděl!“ hlásil malý Samík. „Byl celej zarostlej vousama a smrděl! A potom jsme našli jabloň, co taky smrděla. Smrděla jako hovínko!“

Mírný výraz lady Sibyly se nezměnil. „A pak jste váleli dolů z kopce sudy, ne? A co všechny ty ploty, příkopy a zídky?“

„No jo, byly tam, ale hlavně je všude spousta kravskejch hovínek! Šlapal jsem do nich!“

Malý Sam čekal dospěláckou odpověď a jeho matka odpověděla: „Dobrá, máš přece nové boty na venkov, je to tak? A ty boty jsou právě na to, abys jimi mohl šlapat do kravských hovínek.“

Sam Elánius viděl, jak se tvář jeho syna rozzářila nadpozemským potěšením, když jeho matka pokračovala: „Takhle mi to vždycky říkal tvůj dědeček. Říkal, že když někde na poli uvidím velkou hromadu kravských hovínek, měla bych je pořádně rozkopat na všechny strany, aby se rovnoměrně rozložila, protože všechna tráva potom roste tak, jak má – hezky hustě a pravidelně.“ Při pohledu na Elániův výraz se zasmála. „Víš, je to pravda, drahoušku. Větší část zemědělství spočívá v hnoji.“

„No, pokud to nepochopí tak, že až se vrátíme do města, může se máchat v kanálech a rozkopávat, co tam najde…,“ odpověděl Elánius. „Něco z toho by ho mohlo kopnout na oplátku.“

„Měl by se o venkově něco naučit. Měl by se dozvědět, kde se bere jídlo a jak se dělá. To je důležité, Same.“

„Samozřejmě, má drahá.“

Lady Sibyla na něj vrhla pohled, jaký umí vrhnout jen manželka. „Tak teď jsi promluvil, jako když v úřadě posloucháš něco, co se ti nelíbí, Same.“

„No, možná, já totiž nechápu, co má co společného –“

Sibyla ho přerušila. „Tohle všechno bude jednoho dne patřit Samíkovi a já bych byla ráda, kdyby o tom všem měl nějakou představu, stejně tak, jako bych si přála, aby ses ty uvolnil a užil si svou dovolenou. Později vezmu Samíka na domácí farmu, aby se podíval, jak se dojí krávy, a sám si sebral nějaká vejce.“ Vstala. „Ale ze všeho nejdříve ho vezmu dolů do krypty, aby se podíval na své předky.“ Všimla si mírně panického pohledu svého manžela a rychle dodala: „To je v pořádku, Same, oni se tam neprocházejí, víš, leží tam, a navíc ve velmi drahých rakvích. Nechceš jít s námi?“

Smrt nebyla Samu Elániovi cizí a vice versa. Pravdou je, že nenáviděl sebevraždy. Většinou to byla oběšení, protože na to, aby člověk skočil do řeky Ankh, by už musel být velmi zoufalý, mimo jiné i proto, že každý takový se několikrát odrazil od hladiny, než se mu podařilo prorazit vrchní škraloup. A všichni museli být pečlivě prohlédnuti, pro případ, že by to byla vražda v převlečení. [18] Zatímco pan Daniel „Vtenráz“ Vojáček, současný městský kat, dokázal někoho zhoupnout na věčnost tak rychle a hladce, že si toho postižený ani nestačil všimnout, Elánus až příliš často viděl, co v tomto směru dokážou napáchat amatéři.

Krypta Berankinovy rodiny připomínala Elániovi městskou márnici po pracovní době. Byla přeplněná. Rakve byly narovnány těsně jedna vedle druhé a v několika vrstvách na sobě stejně jako rakve v márnici, ale tady se dalo doufat, že se nezřítí. Elánius unaveně pozoroval, jak jeho žena vede jejich syna od jedné mosazné tabulky k druhé a o každém člověku uloženém v rakvi mu říká několik slov. Cítil při tom, jak na něj jakýmsi zvláštním způsobem z okolních stěn dýchají chladné, nekonečné hlubiny času. Jaké asi je pro malého Sama slyšet jména všech svých pradědečků a prababiček z těch minulých staletí? Elánius svého otce nepoznal. Matka mu řekla, že toho muže přejel vůz, ale Elánius měl podezření, že jestli je na tom něco pravdy, pak to pravděpodobně byla pivovarnická kára, která ho „přejížděla“ kousek po kousku celé roky. Samozřejmě tady byl ještě starý Kamenná tvář, královrah, teď rehabilitovaný, kterému ve městě vztyčili sochu. Ta socha nebyla nikdy poškozena ani pomalována, protože Elánius dal zcela jasně ve všeobecnou známost, co se stane pachateli.

Jenže starý Kamenná tvář byl jen jeden bod v čase, jakýsi, abychom tak řekli, pravdivý mýtus. Mezi ním a Samem Elániem nebyla spojovací linie, jen něco jako lítostivá propast. Jenže malý Sam bude jednoho dne vévoda, a to byla myšlenka, jíž se stálo za to držet. On nevyroste v obavách, co je zač, protože on to bude vědět, a vliv jeho matky by dokonce mohl převážit ten nesmírně zátěžový faktor, jakým bylo mít za otce Sama Elánia. Malý Sam dokáže tím správným způsobem otřást světem. K tomu potřebujete sebedůvěru, a když máte partičku potrhlých (očividně), ale zajímavých předků, můžete na muže na ulici udělat opravdový dojem a Elánius znal spoustu ulic a spoustu mužů.

Jeefes neříkal úplnou pravdu. Dokonce i lidé ve městě mají rádi charakterní postavy, zvláště ty s černým srdcem, nebo alespoň natolik zajímavé, že přispějí ke koloritu toho nekonečně bláznivého cirkusového představení, které se neustále odehrává v ulicích Ankh-Morporku. Zatímco mít za otce notorického opilce bylo faux pas, mít praprapradědečka, který dokázal vypít tolik brandy, že jeho moč musela být hořlavá, a který se pak, podle Jeefese, v klidu vrátil domů, aby si dal oběd skládající se z kambaly následované pečenou husou (to vše doplněno vhodným vínem), a pak hrál se svými kumpány až do rána partičku Rolovaného ramínka [19], aby vyhrál nazpět alespoň část svých prohraných peněz… Takové příběhy lidé milovali a milovali tyhle lidi, kteří nakopali světu zadek a nedali si od něj nic líbit. To byl předek, na kterého člověk musel být pyšný, ne?

„Myslím, že… rád bych si teď vyšel na procházku, sám,“ oznámil Elánius. „Víš, jen tak se rozhlédnout po okolí, strčit nos sem a tam a poučit se o tomhle venkovském hospodářství svým vlastním způsobem a tempem.“

„Ale Jeefes by tě měl doprovodit, drahý,“ odpověděla lady Sibyla, „jen tak, pro všechny případy.“

„Pro jaké všechny případy, drahoušku? Copak nechodím noc co noc ulicemi města? Nemyslím, že bych při procházce venkovskou krajinou potřeboval gardedámu, co říkáš? Pokouším se proniknout k podstatě věcí. Pochopit jejich ducha. Budu se dívat na narcisy a zjistím, jestli mě naplní radostí, nebo co už se to od nich čeká, budu dávat velký pozor, jestli nezahlédnu tu neobyčejně vzácnou potáplici zpěvavou, [20] a pozorovat, jak se krtci chystají k letu. Celé týdny jsem si v novinách četl články o přírodě. Myslím, že vím, jak to zvládnout sám, drahoušku. Velitel Hlídky nemá strach, že by nezpozoroval nějakého pozoruhodného nepozorného hmyzolovce!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šňupec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.