Po vlastní ose

Hedvábnou stezkou na Střechu světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jolana Sedláčková

Po vlastní ose – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu věnuji všem lidem, kteří nám na cestě pomohli a byli součástí našeho příběhu.

© Jolana Sedláčková, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3900-4

ISBN e-knihy 978-80-264-3919-6 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3920-2 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3918-9 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Vidět svět na vlastní oči

Jako dítě jsem si vždycky myslela, že cestování je jen pro vyvolené lidi – zapálené přírodovědce, ty nejodvážnější horolezce a fousaté dobrodruhy, kteří se nebojí strávit měsíce v divočině. Vůbec by mě nenapadlo, že i já, obyčejná holka z Vysočiny, se jednou dostanu na místa, o kterých jsem si četla v knížkách, učila se o nich ve škole a která mi připadala tak vzdálená a pro běžné smrtelníky zcela nedosažitelná.

Moje cestování začalo úplně skromně. Z Čech jsme se však postupně vydávali dál a dál za hranice, až jsem se jednoho dne ocitla na pláních pod bájnou horou Ararat. Přijeli jsme sem vlastním autem přes Balkán a přes celé Turecko a já nemohla uvěřit, že opravdu stojím v biblické krajině vzbuzující dojem, že mimo staré legendy vlastně ani neexistuje. Možná právě tady se ve mně probudil ten hlad po poznání a obrovská touha vidět všechno na vlastní oči. Bylo to, jako kdyby přede mnou někdo dokořán otevřel zamčené dveře a já najednou věděla, že od téhle chvíle už můžu úplně kamkoliv!

Být na cestě, každý den prožívat nové věci, setkávat se s lidmi a s jinou kulturou se mi zdálo tak naplňující! A já jsem to chtěla zažívat znovu a znovu. Ta velká chuť objevovat vzdálené kouty naší Země sílila a rostla, až mi úplně přerostla přes hlavu. Nápadů, kam by se dalo po zemi snadno dojet, přibývalo. A já už jsem jen přemýšlela, jak to zařídit. Snila jsem, prohlížela mapy a plánovala. Všechno v běžném životě jsem se snažila nasměřovat tak, abych mohla odjet někam daleko. Teprve na cestě jsem měla pocit, že opravdu žiju a že jsem sama sebou.

Za volantem

Luďa, můj cestovní parťák, je naopak racionální a stojí nohama pevně na zemi. A co víc! Na rozdíl ode mě umí řídit auto. K ježdění a k autům má blízko už od malička. Jeho táta, starší brácha i on pracují jako řidiči z povolání. Nevadí mu celý den sedět za volantem a s očima upřenýma před sebe sledovat nekonečnou silnici táhnoucí se až kamsi za obzor. Vydrží neomylně jet celé týdny a s nepochopitelnou důvěrou se se mnou vypraví i na tu nejhloupější cestu, kterou si vezmu do hlavy. K radosti mu naštěstí stačí málo. Kromě řízení si našel zalíbení v pivu. A tak se vždycky snažím pro naše společné dobro zajistit, aby měl v autě při sobě aspoň malou zásobu této instantní chlazené radosti.

Po vlastní ose

Nejlepším dopravním prostředkem je pro nás naše vlastní auto. Dává nám absolutní pocit svobody a obrovskou nezávislost na nikom a na ničem. Těší nás být neustále v pohybu, stále na cestě, každý den usínat a probouzet se na jiném místě. Každý další kilometr, který urazíme, v nás vyvolává chuť vydat se někam do velkých dálek, třeba až na konec světa. Ráda se celé hodiny dívám z okna. Sleduji, jak se mění krajina, jak stepi pomalu přechází v pouště, jak se hory střídají s lesy, řekami a jezery. Ten pohled mě zvláštním způsobem uklidňuje, okouzluje a asi nikdy neomrzí.

Není to ale jen osvobozující volná jízda bez cíle, jak by se na první pohled mohlo zdát. Na každou cestu se vždycky vydávám s hlavou plnou přání, která se vztahují ke konkrétním místům. Přitahuje mě divoká příroda, krajiny s minimem osídlení i starobylé památky, kde se psala historie. Láká mě vše odlehlé, autentické a zvláštní. Chci tam stát, procházet se a zapomenout na celý svět kolem. Baví mě hledat, objevovat a nechat se unášet vjemy, barvami a vůněmi, které útočí na moje smysly ze všech stran.

Domov na kolech

Ačkoliv je auto vlastně taková plechová obluda bez duše, pro nás na cestách představuje opravdový domov na kolech. Nejprve jsme cestovali v obyčejném starém VW Passatu, a pokud nebyla velká zima, tak jsme spali vedle něj ve stanu, nebo jen tak pod širým nebem. Ve Střední Asii jsme však u něj dvakrát prorazili olejovou vanu. Všechno se sice bez větších problémů a poměrně rychle vyřešilo, i tak jsme si ale řekli, že na naše další cesty by to už chtělo zkrátka nějaké vyšší auto. Kvůli dobré dostupnosti dílů po celém světě jsme si vybrali skoro dvacet let starou Toyotu Land Cruiser 95. S terénním autem se nám tak otevřely úplně nové možnosti cestování a mohli jsme se začít vydávat na mnohem náročnější cesty a na obtížněji dostupná místa.

Abychom každý den nemuseli rozkládat stan, nechali jsme si od našeho šikovného kamaráda Davida Ráčka udělat do Toyoty vestavbu na spaní. Vzadu pod vestavbou vznikl prostor na dvě velké zásuvky, kam jsme umístili veškeré zásoby jídla a věci na vaření. Do zbývajícího prostoru vepředu jsme vměstnali naše ostatní věci jako spacáky, karimatky a oblečení. Kromě vestavby dostala Toyota také střešní zahrádku, hliníkový box a markýzu. Na střechu jsme pomocí kurtů připevnili tři plechové kanystry na rezervní naftu, plastové kanystry na zásobu vody a vyprošťovací vafle. Ve střešním boxu si s sebou vozíme rozkládací stůl a dvě židličky. Na Luďovo přání jsme pořídili opravdickou kompresorovou lednici, do které se vejde až dvacet lahví piva. Z Toyoty se tak postupně stal dokonalý pojízdný hotel.

Velká cesta

Protože jsme nikdy předtím s terénním autem nejeli, vydali jsme se na takovou seznamovací a testovací jízdu do Afriky na Saharu, kde jsme hned zapadli do písku. Kromě toho jsme dojeli na obratník Raka, a ačkoliv jsme měli obrovskou chuť pokračovat dál na jih, museli jsme se potupně otočit a vrátit se zpátky domů. Měli jsme totiž jen tři týdny dovolené. Věděli jsme, že takhle to dál nejde, že tenhle způsob života nás ničí a že nastal nejvyšší čas začít realizovat náš sen o cestě, které jsme začali říkat úplně obyčejně „Velká cesta“.

Rozhodli jsme se, že odjedeme na sedm měsíců do Asie. Jako takový pomyslný cíl jsme vybrali přístavní město Magadan v Rusku na druhé straně asijského kontinentu. Vymysleli jsme si plán a trasu. Pojedeme z České republiky přes Balkán, Turecko a Kavkaz do Íránu. V Íránu strávíme měsíc a odtud budeme pokračovat po Hedvábné stezce přes velehory Střední Asie až do Ruska na Sibiř. Z Ruska si ještě uděláme odbočku do Mongolska. V samém závěru cesty překonáme nechvalně proslulou Cestu kostí na Dálném východě a pak už nás bude čekat jen měsíční přejezd z Magadanu zpátky domů na západ.

Před cestou zařizujeme spoustu věcí. Potřebujeme získat osm víz, zajistit karnet kvůli vstupu s naším autem do Íránu a připravit auto. V zaměstnání dáváme výpověď. Na Luďu jako na řidiče kamionu v jeho práci počkají a po návratu ho vezmou zpátky. Já o svoje místo přijdu nadobro. Odhlašujeme se z českého veřejného zdravotního pojištění a vracíme kartičky zdravotní pojišťovny. Datum odjezdu jsme stanovili na 1. dubna 2017. Naši rodiče z našeho nápadu radost nemají a možná trochu doufají, že to nakonec všechno bude Apríl.

Žít na cestě

Apríl to není, 1. dubna skutečně odjíždíme. Maminky roní slzy, jako kdybychom se už nikdy neměli vrátit. Tatínci jsou aspoň na oko statečnější. Slíbíme rodičům, že nám mohou každou neděli zatelefonovat. Od našeho kamaráda Michala Červeného jsme dostali kouzelný červený telefon s baltskou sim kartou, kde se neplatí poplatek za příjem hovorů. Ten bude teď naše jediné spojení s rodinou a s okolním světem. Rozhodli jsme se totiž, že si nebudeme pořizovat místní sim karty a prožijeme tuhle cestu netradičně off-line.

Vlastně tomu pořád nemohu uvěřit, že jsme skutečně na Velké cestě. Euforie ze sedmi měsíců svobody, kterou máme před sebou, se dostavuje teprve postupně. Na Balkáně se ale už naplno přepínáme do cestovního režimu. Čas, jak ho známe, přestává existovat. Je nám jedno, co je za den a kolik je zrovna hodin. V autě máme vše potřebné na několik dní bez kontaktu s civilizací. Vychutnáváme si volné kempování v přírodě. Spíme na plážích u moře, vysoko v horách i na březích smaragdových balkánských řek. Vodu si nabíráme ze studánek a čistých potoků. Vaříme si na benzínovém vařiči ze zásob nebo z čerstvých potravin zakoupených na trhu. Utrácet a rozhazovat peníze ale nesmíme. Během naší cesty nebudeme mít žádné příjmy a musíme si vystačit s našimi úsporami. Každý jsme si na cestu našetřili sto padesát tisíc korun a to jsou částky, které nemůžeme přesáhnout. Nechystáme se tedy spát v hotelech a jídlo z restaurace si dopřejeme jen výjimečně. Nás to ale netrápí, cestování má svoje kouzlo i s poloprázdnou kapsou a mnohdy nás přivede do situací, které bychom jinak nezažili.

Z Evropy do vřelé náruče Asie

Opouštíme rozkvetlý Balkán a na více než půl roku se loučíme s Evropou. Turecko projíždíme docela rychle vnitrozemím a více se zastavujeme pouze v čarovné Kappadokii, kde vyrůstají skály připomínající cukrové homole a ráno se vznášejí desítky horkovzdušných balónů. A pak už před námi leží mohutné pohoří Kavkaz, kterým po staletí hýbou neutuchající spory mezi znesvářenými národy. Přes krvavou historii jsme tady ale my obyčejní turisté vítáni jako vzácní hosté. V Gruzii se snažíme dostat přes hřeben Kavkazu do izolované horské vesnice Omalo, kvůli sněhu se nám to však nakonec nepodaří. Vracíme se tedy raději zpátky do podhůří, kde už naplno vládne jaro a kde zrovna místní Gruzínci slaví Velikonoce. V sousedním Ázerbájdžánu objevujeme nevšední krajinu tvořenou bahenními sopkami a v Arménii nás provází na každém kroku dlouhá křesťanská historie.

Největší neznámou na Velké cestě je pro nás Írán, země se špatnou pověstí, která vůbec neodpovídá realitě. Naše třicetidenní vízum tady využíváme do posledního dne, a kdybychom před sebou neměli ještě tolik plánů, určitě bychom se zdrželi déle. V této obrovské zemi najezdíme téměř deset tisíc kilometrů a poznáváme ji jako neuvěřitelně různorodý kout světa. Kromě vyprahlých pouští a naprosto úžasných památek objevujeme také fascinující duhové ostrovy na jihu v Perském zálivu, zelenou džungli na severu, solné jeskyně a jezera, vodopády a hory plné květin. Stejně jako všichni, kteří Írán navštíví, nakonec zůstáváme nejvíce uchvácení místními lidmi. Přestože je pohostinnost Peršanů vyhlášená, dokud to člověk nezažije na vlastní kůži, neumí si to úplně představit. Málokde jsme se cítili vítaní a vřele přijatí jako právě tady. Za ten měsíc jsme potkali tolik úžasných lidí, zažili tolik pozvání na čaj, nabídek noclehu a nezištné pomoci, že není možné, aby to všechno byla náhoda.

Brána do Střední Asie

Vízová byrokracie může být nevyzpytatelná. Téměř do poslední chvíle nevíme, jestli nám bude schválena naše již druhá žádost o vízum do Turkmenistánu. Máme dokonce vymyšlený záložní plán. V případě, že vízum nedostaneme, budeme se muset z Íránu vrátit zpátky do Arménie a přes Gruzii a hřeben Kavkazu se dostat do Ruska. Okolo Kaspického moře bychom pak pokračovali přes Kazachstán a na naši zamýšlenou trasu bychom se napojili až v Uzbekistánu. Když nám přijde e-mail od turkmenského velvyslanectví v Berlíně s vyjádřením, že do Turkmenistánu můžeme vstoupit, hodně se nám uleví a jsme rádi, že tuto přes dva tisíce kilometrů dlouhou zajížďku nemusíme absolvovat!

Postsovětská pětka před námi

Teď už nám nic nebrání a můžeme se vydat do Střední Asie, respektive do pěti středoasijských republik bývalého Sovětského svazu, do Turkmenistánu, Uzbekistánu, Tádžikistánu, Kyrgyzstánu a Kazachstánu.

Pro pojem Střední Asie totiž existuje více definic. Z hlediska kulturního, podle vymezení UNESCO, se do Střední Asie zařazují kromě zmíněných postsovětských zemí také další státy nebo jejich části, a to Afghánistán, severovýchodní Írán, severní a střední Pákistán, severní Indie, západní Čína a Mongolsko.

Do Střední Asie nemíříme poprvé. Jednu cestu z České republiky až sem jsme absolvovali už v roce 2015 a po měsíci epické cesty jsme věděli, že se musíme vrátit a vidět celou řadu dalších nádherných míst, která jsme nestihli navštívit. Mapu Střední Asie znám snad nazpaměť a jak jsem ji po dva roky při plánování několikrát rozkládala a zase skládala zpět, celou jsem ji roztrhala na kusy. Střední Asie pro mě představuje pomyslné srdce Hedvábné stezky a úžasný kout světa, kde se mísí kouzlo Orientu, postsovětský svéráz a tradiční svět nespoutaných kočujících nomádů, kteří se po staletí toulají napříč středoasijskou stepí, velehorami i pouštěmi. Každá z postsovětských zemí je jedinečná svým vlastním způsobem a společně dohromady tvoří rozmanitou oblast, která byla od pradávna křižovatkou pro pohyb lidí, zboží a myšlenek mezi Evropou a západní, jižní a východní Asií.

Až do roku 1991 byly tyto státy součástí Sovětského svazu. Sovětští soudruzi se však při vymezování politických hranic svazových republik řídili heslem „rozděl a panuj“ a bezohledně ignorovali etnické a kulturní rozložení obyvatel. Úrodnou Ferganskou kotlinu osídlenou Uzbeky tehdy rozdělili hned mezi tři státy. Početná uzbecká menšina se tak ocitla jak v Kyrgyzstánu, tak i v Tádžikistánu. Přítomnost silných národnostních menšin uvnitř států přispívá k napětí v regionu prakticky dodnes. I přes tyto nešťastné souvislosti však místní lidé zůstávají přátelští a neustále překvapují svojí srdečností, milou zvědavostí a ochotou pomáhat.

Hedvábnou stezkou na Střechu světa

Láká nás pochopitelně také Hedvábná stezka. V mojí mysli má punc čehosi vzdáleného, magického a starobylého. Tehdejší obchodníci byli vlastně takoví dávní cestovatelé, vzácní lidé, kteří vzdorovali nájezdům výbojných kmenů, bojovali s rozmary počasí a vynikali silnou vůlí a schopností překonávat obrovské vzdálenosti. Hedvábná stezka nebyla jedna konkrétní cesta, ale jednalo se o síť obchodních tras, které procházely napříč Asií mezi Čínou, Indií, Arábií a Evropou. Její hlavní trasa spojující Středomoří a Čínu měřila zhruba devět tisíc kilometrů a urazit tuto vzdálenost trvalo karavanám téměř tři roky. Než se zboží dostalo do cíle, mnohokrát změnilo majitele. Převáželo se tady nejen hedvábí, ale také koření, zlato, čaj, porcelán a další ceněné suroviny. Na Hedvábné stezce vyrostla a vzkvétala starobylá města s nezaměnitelným půvabem a já doufám, že se z jejich kouzla něco zachovalo i do dnešních časů a budeme si ho moci vychutnat na naší Velké cestě i my.

Jedna z bočních větví Hedvábné stezky navíc vede do závratných výšek pohoří Pamíru, které mě přitahuje jako magnet. Pamíru se přezdívá Střecha světa. Leží totiž v srdci Asie, v samém středu velehorského uzlu, kde se sbíhají pohoří Karákóram, Hindúkuš, Ťan-šan a Kchun-lun. Pohořím prochází hrbolatá silnice, po níž se s autem dá vyjet až do výšky 4655 metrů nad mořem a pohybovat se ve snové krajině skutečných velehor. Největší část Pamíru se rozprostírá v Tádžikistánu. Ještě než se sem dostaneme, čeká nás dlouhá pouť rozpálenými středoasijskými pouštěmi Karakum a Kyzylkum v Turkmenistánu a Uzbekistánu.

Turkmenistán

Turkmenistán ležící v karakumské poušti si zaslouží pověst nejbizarnější země Střední Asie. Patří mezi nejméně navštěvované státy světa. Bývá mnohdy díky svému autoritářskému režimu a kultu bývalého prezidenta Saparmurata Nijazova označován za tzv. Severní Koreu Střední Asie.

Už jen získat sem vstupní vízum není úplně jednoduché. Klasickou turistickou cestu lze v Turkmenistánu podniknout pouze prostřednictvím cestovní kanceláře. Asi nejsvobodnějším způsobem, jak zemi navštívit, zůstává tranzitní vízum. S těmi ale turkmenská vláda v posledních letech čím dál více šetří a momentálně je uděluje jen zhruba polovině žadatelů. Naše první žádost o tranzitní vízum byla zamítnuta. Na druhý pokus se nám ale podařilo získat od turkmenského velvyslanectví v Berlíně jakési potvrzení, na jehož základě nám mělo být vízum vydáno přímo na pozemní hranici.

Do Turkmenistánu přijíždíme z vlídného a nesmírně přátelského Íránu přes hraniční přechod Altyn Asyr na jihovýchodě země. Máme obavy z byrokratického kolotoče na hranicích. O turkmenské tvrdé diktatuře se proslýchá ledacos a v zemi se dějí věci, které si vůbec neumíme představit, od různých nesmyslných a nelogických nařízení až po závažné porušování lidských práv. Na druhou stranu tady však mohu konečně odložit šátek, kterým jsem musela mít v souladu s íránskými zákony zakryté vlasy.

Pod přísným dohledem prezidenta

V první hraniční budce ukážeme mladému vojáčkovi naše pasy, projedeme přes rentgen a pustíme se do vyřizování víz. Kvůli vízům musíme do kanceláře ve druhém patře. Místní náčelník si od nás vezme pasy a potvrzení, zasedne za stůl a pustí se do práce. Nemusíme nic vypisovat, ani nejsou potřeba pasové fotky. Než však náčelník naťuká naše údaje do počítače, vyřídí všechny telefonáty s tím spojené a nalepí nám víza do pasu, uteče celá hodina. Mezitím nás bedlivě sleduje Gurbanguli Berdymuhamedov, současný prezident Turkmenistánu. Usmívá se na nás rovnou ze tří obrazů  – na jednom ustrojen do policejní uniformy, na druhém ve vojenském stejnokroji a na třetím s hliníkovým ešusem. Tranzitní vízum nám náčelník udělil na čtyři dny, během kterých se odtud musíme dostat na hraniční přechod s Uzbekistánem.

S vízy v pase sejdeme dolů, kde vstupní formality pokračují. Tentokrát se týkají dovozu našeho auta do Turkmenistánu. Jako cizinci máme povinnost uhradit povolení pro vjezd vozidla a jeho pojištění. Mimo to musíme zaplatit ještě poněkud neobvyklý a kontroverzní poplatek  – tzv. kompenzaci za levné palivo. Kompenzace byla údajně zavedena z důvodu velmi nízkých cen pohonných hmot. Turkmenistán totiž disponuje poměrně bohatými zásobami ropy a zemního plynu. Jeden litr nafty stojí zhruba 6 Kč. Podle úředníků mají výhody plynoucí z levných pohonných hmot náležet a sloužit jen občanům Turkmenistánu a ostatní jsou zkrátka povinni zaplatit jakýsi vyrovnávací poplatek. Výši kompenzace nám pánové vypočítají jako násobek pevně daného koeficientu a počtu kilometrů, které v Turkmenistánu ujedeme. Kolik to bude, vědí naprosto přesně. S ohledem na naše tranzitní vízum nám na mapě vyznačili trasu, které se musíme během průjezdu striktně držet, a spočítali i kilometry, které na cestě napříč Turkmenistánem urazíme. Jakmile zaplatíme všechny poplatky, přijde za námi lékař a změří nám teplotu. Naštěstí máme oba pod 37 stupňů, a tak můžeme pokračovat dál.

Nejhorší celní kontrola

Celní kontrolu absolvujeme každý zvlášť. Luďa popojíždí ve frontě za sebou jedoucích aut. Já společně s ostatními pasažéry procházím přes celní budovu. U sebe kromě pasu nic nemám, takže si mě nikdo nevšímá. Dámy, které přijely autobusem a nesou si všechna zavazadla v ruce, to mají však horší. Musejí projít přes vojáky stojící u kovových stolečků. Mladí vojáčci, kteří si tady plní svoji povinnou vojenskou službu, berou z rukou ženám jejich tašky a naprosto bez skrupulí vysypávají veškerý jejich obsah na stůl a bezostyšně věci prohrabávají. Když je prohlídka u konce, popohání dámy, ať si co nejrychleji posbírají svoje osobní věci, aby mohl přijít na řadu další z pasažérů. Celé to působí hodně ponižujícím dojmem. Vojáci s věcmi házejí, neberou ani trochu ohled na věk pasažérů, někteří dokonce vypadají, že si svoji nadřazenou pozici náležitě užívají. Mám sto chutí jim něco říct, vidím ale, že se nikdo nebrání a všichni se tváří, že je to tady normální a běžné. Hlavou mi projede myšlenka, že v Turkmenistánu mi asi bude hodně chybět perská uctivost a zdvořilé vystupování. Celnice s velkým drdolem sedící za okénkem působí však velmi příjemně a sympaticky. Vypíše za mě celní deklaraci a mohu pokračovat ven. Na schodech před budovou sedí turkmenské ženy čekající, až projde celní kontrolou i jejich autobus. Téměř všechny mají opravdu nádherné vlasy  – dlouhé, tmavé a husté. Dívky si je zaplétají do copů, které mnohým sahají až do pasu. Vdané ženy si je vyčesávají do vysokých úhledných drdolů zakrytých barevným šátkem. Obdivuji i jejich tradiční oblečení. Ženy mají na sobě velmi elegantní různobarevné šaty s dlouhými rukávy, které sahají až na zem. Usmívají se na mě a zvědavě si mě prohlíží, stejně jako si prohlížím já je.

S Luďou se scházím u auta, které stojí s dveřmi dokořán kousek od celní budovy. I tady provádí celní prohlídku mladí vojáci. Většina z nich je docela milá, zběžně prohlédnou auto, nakouknou do tašek. Pak se ale do práce pustí jeden kluk, který začne otevírat úplně všechna zavazadla a jejich obsah bez ladu a skladu vysypávat do prostoru v zadní části auta. Nepostupuje nijak zvlášť systematicky, věci vyndané z tašek nijak neprohlíží, nevypadá to ani, že by něco konkrétního hledal. Ve svém chaotickém počínání pokračuje i ve chvíli, kdy se s námi ostatní vojáci loučí a zdá se, že prohlídka je oficiálně u konce. V tu chvíli do mě vjede obrovské naštvání. Všechen ten vztek je ještě posilněn bezmocí, kterou jsem cítila před pár okamžiky, když jsem stála a koukala se, jak nějaký mladý drzý voják bez rozpaků vysypal kabelku staré babičce. „Přijde vám tohle normální?“ křičím na vojáka a ukazuji na rozházené věci v našem autě. „Víte co? Ne. Není to normální! Na naší cestě jsme navštívili spoustu zemí,“ pokračuji v monologu a ukazuji na vlajky na dveřích našeho auta. „Takové chování jsme ale nezažili nikde! Vůbec nikde! Turkmenistán je nejhorší země na světě!“ Voják neřekne ani slovo a mizí nám z dohledu. Starší celníci se za vojáka omlouvají a ukazují posunky, že to nemá v hlavě úplně v pořádku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Po vlastní ose.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.