Copyright © 2020 by Susan Rigetti. All rights reserved.

Skandál v Uberu: Jak jsem se nebála promluvit

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2021. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Šéfredaktorka: Iva Šišperová. Odpovědný redaktor: Miroslav Kučera. Překlad: Mgr. Linda Hroníková, Ph.D. Obálka: Mgr. Petr Bernát. Tvorba e-knihy: Miroslav Kučera. Vydavatel: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, e-mail: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

Katalogové číslo: ZRE2014
ISBN MOBI: 978-80-7413-475-3
ISBN EPUB: 978-80-7413-474-6

Susan Fowlerová

Mé dceři:

Chovám naději, že v době, kdy budeš ve věku, aby sis mohla přečíst tuto knihu, bude svět v ní popsaný pro tebe k nepoznání; že ty a ženy ze tvé generace budete žít ve světě, kde můžete uskutečňovat své sny bez obav ze sexuálního obtěžování, diskriminace a odplaty – ve světě, kde jedinou věcí, ze které musíte mít strach, bude to, zdali jsou vaše sny dostatečně ambiciózní.

Obsah

Prolog

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Kapitola osm

Kapitola devět

Kapitola deset

Kapitola jedenáct

Kapitola dvanáct

Kapitola třináct

Epilog

Poděkování

Příloha A: odkazy

Příloha B: blogový příspěvek

Prolog

„Je důležité, abyste nesdělovala podrobnosti o tomto setkání – nebo že se tato schůzka vůbec konala – dokud nebude vyšetřování ukončeno.“

Ten, kdo seděl přímo naproti mně a žádal mě, abych naši schůzku udržela v tajnosti, byl bývalý americký ministr spravedlnosti Eric Holder. Ruce měl sepnuté, lokty opřené o stůl a před sebou otevřenou složku plnou poznámek. Po jeho levici seděla Tammy Albarránová, partnerka v advokátní kanceláři Covington & Burling. Ta se na okamžik přestala probírat svými poznámkami, v ruce držela pero, hleděla na mě přes obdélníková skla brýlí s tmavými obroučkami a čekala na mou odpověď.

„Rozumím,“ řekla jsem a přikývla. Albarránová se opět vrátila ke svým poznámkám.

Dva měsíce před tímto setkáním jsem napsala a na svém blogu zveřejnila příspěvek o mých zkušenostech ve společnosti Uber Technologies, kde jsem pracovala jako softwarová inženýrka. V blogovém příspěvku s názvem „Reflexe jednoho velmi, velmi podivného roku v Uberu“, jsem popsala, jak mi můj manažer začal dělat zjevné sexuální návrhy už během mého prvního oficiálního dne v inženýrském týmu Uberu; dále jsem popsala rozsah, v jakém manažeři, vedoucí pracovníci Uberu a personální oddělení (HR) ignorovali a zakrývali sexuální obtěžování a diskriminaci; a také odvetné kroky, kterým jsem čelila po nahlášení nezákonného chování. Příspěvek byl pečlivý a promyšlený portrét této společnosti, portrét, který jsem sestavila s téměř trýznivou péčí, portrét, jehož každou větu jsem mohla podložit písemnou dokumentací.

Můj příběh rychle přitáhl pozornost médií a veřejnosti. Několik hodin poté, co jsem sdílela odkaz na příspěvek na svém vlastním Twitteru, ho retweetovali reportéři a známé osobnosti a stal se příběhem, o němž informovaly lokální, celostátní a mezinárodní zpravodajské stanice. Travis Kalanick, tehdejší CEO Uberu, rovněž retweetoval můj příspěvek s vlastním komentářem: „Věci, které jsou zde popsány, jsou odporné & proti všemu, v co věříme. Každý, kdo se takto chová nebo si myslí, že je to OK, bude propuštěn.“ Poté najal Erika Holdera a Holderovu firmu Covington & Burling, aby provedla důkladné vyšetřování firemní kultury. Bylo jasné, že Kalanick chtěl vyslat vzkaz veřejnosti, že to bere vážně – dokonce tak vážně, že každý, kdo se podílel na tom, co se stalo, každý člověk, který byl nějak odpovědný za ten příběh, který nyní opakují všechny hlavní zpravodajské stanice na celém světě, bude vyhozen.

O tři dny později zveřejnil The New York Times vlastní usvědčující příspěvek o kultuře v Uberu. Den poté Waymo, dceřiná společnost Googlu, která se zaměřovala na vývoj samořídících aut, podala na Uber žalobu za porušení patentů a krádež obchodního tajemství. A necelý týden poté uniklo na veřejnost video, ve kterém Travis Kalanick nadává řidiči Uberu. A to byl jen začátek. Než jsem se ocitla u jednoho stolu s ministrem spravedlnosti prezidenta Obamy, veřejnost se shodovala na tom, že s Uberem je něco velmi špatně, ale nikdo si nebyl jist rozsahem problému ani tím, kdo za to měl nést odpovědnost. „Někteří lidé,“ křičel Kalanick na zmíněného řidiče v zrnité videonahrávce z autokamery, „neradi přebírají zodpovědnost za své vlastní průsery.“

Zatímco se v tisku objevovaly dramatické věci, vyčkávala jsem. Nevěděla jsem, co se ještě stane, a zdálo se, že všechno – včetně mého osudu, osudu mých bývalých spolupracovníků a osudu Uberu, záleží na výsledcích vyšetřování kanceláře Covington & Burling. Původně se mi na schůzku s Erikem Holderem nechtělo. Měla jsem obavu, že něco pokazím, že něco řeknu špatně, že nějakým způsobem ohrozím vyšetřování. Ale teď, když jsem seděla naproti němu, bylo toho tolik, co jsem mu chtěla říct, a nevěděla jsem, kde mám začít. Nevěděla jsem, kolik mu toho mám říct a kolik toho vynechat. Přemýšlela jsem, jestli mu mám říkat o sebevraždě mého kolegy, o soukromých detektivech, kteří mě – jak se zdálo – všude sledovali, o pomluvách, které o mně a mém manželovi Uber rozšiřoval, nebo o tom, jak jsem slyšela, že Uber likviduje dokumentaci, aby ututlal špatné zacházení se zaměstnanci.

Když jsem tam jen tak seděla a v hlavě se mi honila jedna myšlenka za druhou, pohlédla jsem na něj. „Začněte od začátku,“ pobídl mě.

Nečekala jsem, že budu softwarovou inženýrkou. Nečekala jsem, že budu spisovatelkou, whistleblowerkou a vlastně ani absolventkou vysoké školy. Kdyby mi někdo před deseti lety řekl, že jednou budu tímhle vším, a ukázal mi, kam mě život zavede a jak veřejnou roli budu hrát ve světě, nevěřila bych mu.

Vyrůstala jsem v chudobě na arizonském venkově a až do mé rané dospělosti jsem nechodila do školy a učila se doma. Když se ale poté moje matka musela vrátit do práce, byla jsem odkázána jen sama na sebe, protože na rozdíl od mých mnohem mladších sourozenců jsem nemohla začít chodit do státní školy. V mládí jsem pracovala za menší než minimální mzdu a po nocích se snažila vzdělávat. Bála jsem se toho, že můj život zamíří stejným směrem jako životy mnoha dalších mladých lidí žijících na venkově na jihozápadě – drogy, nezaměstnanost a bydlení v přívěsu. Odmítla jsem se s tím ale smířit a rozhodla se bojovat za lepší život. Usilovně jsem pracovala na svém vzdělání, až se mi podařilo dostat na vysokou školu.

Tím ale boj za určení mého vlastního životního směru neskončil. Když jsem chtěla na Arizonské státní univerzitě studovat fyziku, ale nemohla jsem, protože jsem nesplňovala potřebné vstupní předpoklady, přešla jsem na Pensylvánskou univerzitu. Když mi i na této univerzitě bránili ve studiu přírodních věd a matematiky, opět jsem bojovala za své vzdělání, které jsem tak zoufale chtěla a o kterém jsem věřila, že si ho zasloužím. Když můj sen stát se fyzikem byl zmařen incidentem s jedním studentem v mé laboratoři, musela jsem si zvolit novou profesní dráhu, která mě zavedla do Silicon Valley. Pokud čtete tuto knihu, pravděpodobně už víte, co se pak přihodilo: byla jsem sexuálně obtěžována a šikanována v Uberu, kde jsem bojovala tak dlouho, dokud jsem nevyčerpala všechny své možnosti kromě jediné – opustit tuto firmu a zveřejnit svůj příběh.

V průběhu let jsem často přemýšlela o citaci z eseje Dva pojmy svobody filozofa Isaiaha Berlina: „Přál bych si, aby můj život a rozhodnutí závisely na mně samém, nikoli na vnějších silách jakéhokoli druhu. Přeji si být nástrojem svých vlastních, nikoli cizích činů vůle. Chci být subjektem, nikoli objektem; chci být hnán důvody, vědomými cíli, které jsou mi vlastní.“ Tato kniha je příběhem mé cesty stát se subjektem, nikoliv objektem, mého života – být raději osobou, díky níž se věci dějí, než osobou, které se věci dějí.

Během této cesty jsem se často obracela ke slovům a příběhům jiných lidí, kteří mi dodávali odvahu a inspiraci – Freda Rogerse, Rainera Marii Rilkeho, Fjodora Dostojevského, Chaně Senešové a Anne Sextonové; filozofů Aristotela, Platona, Epikteta, Marka Aurelia, Senecy, Immanuela Kanta a Marthy Nussbaumové. Díky jejich slovům, spoustě usilovné práce a velkému odhodlání – společně s podporou rodiny a přátel a později i mého manžela Chada – jsem se dostala na druhou stranu.

Sdílením svého životního příběhu chci povzbudit a inspirovat ke stejné odvaze i ostatní. Doufám, že tato kniha pomůže těm, kteří se nacházejí v podobné situaci, kterou popisuji; že jim pomůže vidět kroky, které mohou udělat, a výzvy a volby, kterým budou čelit, že jim pomůže najít větší samostatnost v jejich životech a pomůže jim odhalit, že mají moc stát se hrdiny a protagonisty svých vlastních příběhů. Na stránkách této knihy je příběh, který bych si přála, aby mi někdo vyprávěl, když jsem byla mladší: příběh o mladé ženě, která dokáže vzít osud do vlastních rukou a vystoupit proti nespravedlnosti, i když se toho bála.

Kapitola jedna

I když jsem se narodila v Michiganu, vždy jsem za svůj domov považovala Arizonu. Když mi bylo šest let, otec odvezl naši rodinu z pronajatého domu za parkovištěm obchoďáku Kmart v Traverse City v Michiganu do malého rančovního domu v Congressu v Arizoně. Dům se nacházel u ranče pro dobytek a svého času býval noclehárnou, kde přespávali kovbojové, když hnali skot na jih přes Sonorskou poušť. V té době nás tam žilo sedm: já, můj otec John, má matka Cheryl, moje tři sestry (Elisabeth, Martha a Sara) a můj malý bratr John. Když se později narodili mí další bratři Peter a Paul, přestěhovali jsme se několik kilometrů severovýchodně do Yarnellu, kde můj otec pracoval jako kazatel. Yarnell, kde žilo sotva šest set lidí, byl ukrytý na vrcholu velkého pohoří známého jako Weaverské hory – jediný způsob, jak se tam dostat, bylo jet nahoru po klikaté a někdy i nebezpečné silnici, kterou místní nazývali Yarnell Hill.

Oblast, ve které jsem vyrůstala, patřila mezi „nejvenkovštější“, jaké jste mohli najít na moderním americkém západě. Byli jsme obklopeni ranči se skotem ze všech stran, nejbližší obchod byl vzdálený třicet minut jízdy a nemocnice téměř hodinu. Okolní malá městečka byla plná lidí, kteří se příliš nestarali o ostatní nebo před něčím utíkali. Někteří z našich sousedů byli rančeři a obchodníci, ale většina z nich žila z vládní podpory a trávila své osamělé dny vysedáváním v malých mobilních domech na parkovištích pro přívěsy.

Stejně jako naši sousedé jsme byli velmi chudí. Jednou jsem zaslechla matku, jak říká otci, že ten rok vydělali pět tisíc dolarů. Byla to částka, která mi tehdy v uších zněla jako hodně peněz, ale dnes mi jen připomíná chudobu, ve které jsem vyrůstala. Protože peníze, které otec získal za kázání, stěží stačily na nákup potravin, musel si přivydělávat jako podomní prodejce: nejprve prodával vysavače od společnost Kirby, později telefonní automaty od MCI a AT&T. Když se na scéně objevily mobilní telefony a telefonní budky se staly minulostí, přešel na životní pojištění. Ačkoliv můj otec pracoval velmi tvrdě, bez ohledu na to, jak moc se snažil, nedokázal vymanit naši rodinu z chudoby. Ano, uživili jsme se, ale jen tak tak. Zámožnější členové církve nám nechávali krabice s jídlem a oblečením před vchodovými dveřmi a různí přátelé a příbuzní často posílali šeky, aby pomohli mým rodičům zaplatit účty: dvacet pět dolarů tady, sto dolarů tam – všechno tohle nám hodně pomohlo.

I přes naši chudobu jsem měla nádherné dětství. Náš domov byl plný lásky a štěstí. Moji rodiče dělali, co mohli, aby zůstali optimističtí, i když jsme zrovna neměli v lednici žádné jídlo nebo když přestal fungovat vodovod a my jsme museli chodit ven na záchod nebo když jsme neměli teplou vodu a matka ji musela ohřívat, abychom se vůbec mohli vykoupat. Naši sousedé a přátelé byli stejně chudí jako my a někteří z nich na tom byli tak špatně, že ve srovnání s nimi jsme se vlastně měli dobře.

Když jsme se přestěhovali do Yarnellu, žili jsme na faře, která patřila církvi – byl to žlutý dům se třemi pokoji a jednou koupelnou. Mé tři sestry a já jsme měly pro sebe jednu místnost se dvěma postelemi, tři bratři sdíleli pokoj s jednou palandou a naši rodiče si pro sebe zabrali nejmenší pokoj. Dům byl starý a zoufale potřeboval opravit. Byly chvíle, kdy jsme neměli tekoucí vodu, elektřinu či fungující kanalizaci. Když koncem jednoho léta přišly monzunové deště, vytopily dívčí pokoj, jak voda pronikala prasklinami ve starém krbu uprostřed pokoje.

Mí sourozenci a já jsme většinu volného času trávili venku. Prostor kolem kostela byl pro nás přírodním hřištěm posetým velkými spletitými keři, obrovskými duby a velkými žulovými balvany. Milovali jsme to místo a hráli si tam každý den – stavěli jsme pevnosti, kopali příkopy, byli pronásledováni divokými zvířaty a přehrávali si výjevy ze starých filmů, které jsme si půjčovali v knihovně. Nikdy nezapomenu, jak jsme všichni létali po štěrkové cestě a s hlavami nakloněnými k obloze předstírali, že jsme Eric Liddell z filmu Ohnivé vozy. Byly to divoké a nádherné roky plné dobrodružství, která směle soupeřila s těmi, která zažíval můj dětský hrdina Tom Sawyer. Sonorská poušť byla v mých představách řekou Mississippi a já jsem každou volnou chvilku běhala v jejím písku. Pokaždé, když jsem byla venku, jsem měla naprostou svobodu – svobodu objevovat, tvořit a hrát si. Byla to svoboda, bez které jsem nikdy nechtěla žít.

V době, kdy můj otec chodil od jedněch dveří ke druhým a snažil se prodávat zboží nebo služby, matka nás doma vyučovala. Naši rodiče preferovali domácí výuku, protože chtěli, abychom měli vzdělání na křesťanském základu, které obsahovalo více výtvarné výchovy, hudby a kreativity, než mohly nabídnout místní státní školy. Moje matka, vynalézavá a skvělá učitelka, velmi detailně studovala osnovy pro domácí vzdělávání a ujišťovala se, že klade důraz na věci, které jsme museli znát: čtení, psaní, matematiku, historii, přírodní vědy a hudbu. Každý všední den všech sedm Fowlerových malých dětí sedělo kolem kuchyňského stolu a vypracovávalo školní úlohy, řešilo problémy z pracovních sešitů nebo četlo z učebnic a knih z knihovny. Když jsme měli školní úkoly hotové, vyběhli jsme ven, kde jsme si hráli v hlíně a lezli po stromech, dokud naše matka nevyšla ven na verandu a nezazvonila na zvoneček, kterým ohlašovala večeři.

Některé ze svých nejkrásnějších vzpomínek na dětství mám spojené s matčinou výukou. Vzpomínám si, jak jsem jí seděla na klíně před starým šicím strojem a učila se navlékat niť do cívky; pamatuji si, jak jsem pozorně sledovala, jak její mozolnaté prsty, zhrublé léty hraní na kytaru, vedou látku šatů přes šicí stroj jako zkušený navigátor plavící se přes klidnou vodu (ty šaty byly pro mě – téměř všechno naše oblečení šila sama). Vzpomínám si, jak sedávala u elektrického piana v našem obývacím pokoji a její elegantní černé mikádo poskakovalo nahoru a dolů, jak hrála tóny, které jsem měla zahrát na houslích. Pamatuji si, jak se ke mně otáčela s vážným výrazem ve tváři a úsměvem v očích mě povzbuzovala, abych hrála rytmicky a intonačně správně. A vzpomínám si, jak ještě předtím, než jsme si mohli dovolit koupit toto elektrické piano, vytvořila papírové piano z tvrdého papíru, na kterém mě učila hrát tak, že zpívala tóny z nakreslených papírových klapek, kterých jsem se dotýkala.

Každou neděli jsme chodili do kostela, kde měl můj otec kázání a celá naše rodina hrála hudbu pro církevní shromáždění: otec zpíval z kazatelny, matka hrála s kytarou u mikrofonu, já jsem seděla u piana, Elisabeth hrála na housle, John na bubny, Martha a Sara zpívaly do mikrofonu, Peter a Paul seděli dole v předních lavicích.

Mí rodiče byli zarytí evangelíci. Duch svatý byl pro ně skutečný stejně jako duchovní boj nebo glosolálie, mluvení v jazycích. Ani jeden z nich ale nevyrůstal v náboženském prostředí, oba konvertovali ke křesťanství někdy po dvacátém roku života. Můj otec byl člověk silné víry, víry, která pro něj byla výzvou. Když jsem se ho zeptala, zdali opravdu věří, odpověděl mi, že se na to sám sebe ptá neustále a že se nikdy ptát nepřestane.

Během svého mládí jsem se snažila pochopit smysl toho všeho. Ačkoliv jsem vyrůstala v křesťanské domácnosti a byla dcerou evangelického pastora, vždy jsem se cítila jako mezi dvěma světy. I když moje matka byla křesťanka, její rodina byla židovská a německá a já i moji sourozenci jsme se vždy tak trochu považovali za židy. Naši rodiče nás ostatně za ně považovali také: ve stejné chvíli, kdy mi otec říkal, že se mám modlit k Ježíši, mi dával lekce hebrejštiny a říkal, že by si přál, aby mě mohl poslat do nějaké hebrejské školy; ve stejné době, kdy jsem se společně se sourozenci dívala na miniseriál o Ježíši Nazaretském, jsme se vyrovnávali s hrůzami holokaustu; ve stejné době, kdy můj otec pašoval Bibli do Číny, jsme se snažili vyhnout skupině neonacistů a bílých supremacistů, kteří žili v našem městě. Ale tyto dva systémy víry byly ve vzájemném konfliktu a to napětí mě ničilo: jsem křesťanka, nebo židovka? Často jsem cítila, že jsem současně obojí a zároveň ani jedno. Když jsem dospívala a sledovala jednu z mých sester, jak plně přijala judaismus, navštěvovala jsem křesťanská shromáždění a synagogy, ale nikde jsem neměla pocit, že tam opravdu patřím.

Moji rodiče kvůli svému silnému náboženskému přesvědčení nikdy úplně nezapadli do tohoto světa. Pro mnoho dalších lidí, které jsme znali, byla víra čímsi okrajovým, něčím, co sice bylo součástí jejich životů, ale nikoliv jeho středobodem. Ovšem pro mé rodiče byla víra životem, hlavním smyslem jejich bytí. Když jsem vyrůstala, uvědomovala jsem si, že jsou jiní než ostatní, že jsou outsidery. A nemohla jsem si pomoci, ale musela jsem přemýšlet, zdali nejsem outsiderem i já.

Zatímco moje matka dokázala navázat kontakty s podobně smýšlejícími lidmi, můj otec nikdy nenašel místo, kam by doopravdy patřil. Byl jedním z těch vzácných lidí, kteří vypadali, jako kdyby byli předurčeni pro jiný svět. Byl to muž pevných zásad, který chtěl zoufale znát smysl a účel života. Když mu bylo přes dvacet let, usoudil, že odpověď na všechny jeho otázky by mohla mít něco společného s křesťanským Bohem – Abrahamovým Bohem, Bohem proroka Izaiáše, Bohem apoštola Pavla. Jako zásadový muž se rozhodl, že pokud je pravda to, co říká Bible, a pokud je Bůh z Bible skutečný, jediná racionální věc, kterou může udělat, je zasvětit svůj život porozumění Bibli a přiblížit se k Bohu.

Byl to biblický učenec, který měl mimořádný talent na jazyky. V průběhu let se naučil hebrejsky, starořecky a aramejsky, aby si mohl číst v Bibli, rusky a mandarínsky, aby mohl kázat během svých misijních cest do Ruska a Číny, a německy, francouzsky a španělsky jen proto, že se mu tyto jazyky líbily. Měl neukojitelný hlad po vědění jak náboženském, tak světském. V noci, dlouho poté, co byly uklizeny zbytky večeře, sedával u kuchyňského stolu a se zápisníky a knihami před sebou, s hlavou skloněnou a perem v ruce studoval a učil se. Cestou na obchodní schůzky a při návratu z nich poslouchal nahrávky s cizími jazyky a z domova nikdy neodešel bez své „tašky na knihy“, což byla malá brašna přes rameno, ve které nosil zápisníky, pera, knihy a kazety od Pimsleuru. Víc než cokoliv jiného chtěl být spisovatelem; napsal několik knih a poslal je do křesťanských vydavatelství, ale žádnou z nich mu nikdy nevydali. Také snil o tom, že jednou bude kázat ve velkém kostele a že už nikdy nebude muset prodávat vysavače, telefonní automaty nebo životní pojištění. Vím, že v hloubi své duše nenáviděl každý okamžik, kdy musel pracovat jako podomní prodejce, ale nikdy jsem ho neslyšela si stěžovat. A nikdy se nepřestal učit – nebo snít.

Stejně jako můj otec i já jsem měla velké sny.

Když mi bylo asi deset let, povšimla jsem si, že jedna architektonická firma ve Phoenixu každou neděli otiskuje v místních novinách půdorys některého ze svých nejnovějších domů. Do té doby mě nikdy nenapadlo, že budovy jsou navrhovány lidmi a že každá budova je určena svým půdorysem a řadou detailních plánů. Začala jsem si tyto půdorysy vystřihovat a zírat na ně tak dlouho, dokud jsem si nezapamatovala rozvržení každého domu. Ležela jsem na podlaze se zavřenýma očima a zkoušela si představit, jak vypadají. Většina domů na plánech byla malá a praktická, ale některé z nich byly velké, krásné a extravagantní, objevovaly se v nich takové exotické věci jako nádvoří, obrovská schodiště a místnosti navíc, které mohly být využity jako knihovny a hudební salonky. Svět těchto domů mi připadal vzdálený a cizí; tehdy jsem viděla jen velmi málo domů, které nebyly malé a chátrající jako budova, ve které jsme bydleli my. „Jací lidé asi bydlí na těchto místech?“ zajímalo mě. Představovala jsem si, jak tyto rodiny vypadají a jak tráví své dny.

Když si matka uvědomila, co dělám, prolistovala své katalogy s nabídkami pro domácí vzdělávání a koupila mi tu nejslibnější knihu o architektuře, kterou našla. Díky této knize jsem se naučila, jak kreslit plány, jak spočítat náklady na stavbu, jak předělat již existující budovy a mnoho dalšího. Jednoduché domy z mé fantazie se tak brzy proměnily v plnohodnotné domovy na zakázku.

Během svého dětství jsem snila o mnoha povoláních, chtěla jsem být architektkou, lékařkou, právničkou, prezidentkou USA. Ale můj největší a nejtajnější sen – který jsem nikomu neprozradila ze strachu, že by se mi vysmáli a řekli mi, že na to nemám – bylo stát se spisovatelkou.

Když mi byly tři nebo čtyři roky, přestala jsem spát během dne a měla jsem problémy spát i v noci. Zatímco moji sourozenci usnuli, jako když je do vody hodí, já jsem ležela v posteli, myšlenky mi divoce vířily v malé hlavičce a nedokázala jsem je zpomalit. Matka si se mnou už nevěděla rady, ale jedna z jejích kamarádek z kostela jí navrhla, ať mě naučí číst. Ve svých katalozích našla knihu s názvem Alpha-Phonics (Zvuková abeceda) a každou noc jsme společně seděly na posteli a četly jednu stránku této knihy za druhou, dokud jsem se nenaučila číst, což zabralo několik měsíců. Přes den jsem sice pořád nespala, ale byla jsem už schopná usnout v noci a spát až do rána, pokud jsem během dne přečetla dostatek knih, abych zaměstnala a zklidnila svou mysl.

Četla jsem každou knihu, která se mi dostala do ruky: knihy, které jsem našla v otcově sbírce, v místních knihkupectvích a v knihovně. Četla jsem všechno – od knih s návodem, jak postavit dřevěnou plachetnici, přes The Saddle Club („Sedlový klub“) až k Nancy Drew. Kdykoliv jsem četla nějakou knihu, měla jsem pocit, že žiju zcela nový život, že objevuji nové možnosti a vidím svět způsoby, které by jinak byly pro mě nedostupné. Například jsem milovala koně, a tak moc toužila mít svého vlastního, až mě z toho bolelo srdce. Věděla jsem, že moje rodina si něco takového nemůže dovolit. Ale vždy, když jsem četla knížku o dívce, která nějakého koně vlastnila, předstírala jsem, že to jsem já, a během těchto úžasných hodin jsem měla svého vysněného koně.

Myslela jsem si, že psaní musí být ta nejúžasnější a nejdůležitější práce na světě. Spisovatelé nabízeli lidem nové zážitky, nové životy a nové světy, ve kterých mohli žít; všechno vypadalo magicky a téměř nadpřirozeně. Začala jsem psát taky. Napsala jsem fiktivní historický román o dívce, která žila v době velké hospodářské krize. Poslala jsem články do Reader‘s Digest. Odstartovala jsem svůj celoživotní zvyk zapisovat si do deníku dny a události, které se odehrály v mém obyčejném životě. Dokonce jsem napsala i do jednoho ze svých oblíbených časopisů o koních, jestli bych jim nemohla psát měsíční sloupek (redaktoři tohoto časopisu mi nikdy neodpověděli).

I když jsem snila o tom, že se stanu spisovatelkou a architektkou, sen, který jsem měla skutečně na dosah, bylo stát se profesionální houslistkou. Koneckonců chudým dívkám nic nebrání hrát na housle, pokud je mají a mohou s nimi dostatečně poctivě cvičit, myslela jsem si. A tak jsem po většinu svého mladého života hrála každý den na housle. Hrála jsem hodiny a hodiny, dokud mě prsty nebolely tak, že jsem s nimi skoro nemohla pohnout. Někdy jsem zavřela oči a představovala si, jak v soutěži Paganini Competition hraju proti nejlepším houslistům. Jindy jsem se viděla obklopena celým orchestrem, vstupovala jsem na pódium, publikum čekalo, ostatní hudebníci zadržovali dech a dirigent mě pozorně sledoval. Když jsem na něj kývla a orchestr začal hrát, začala jsem odpočítávat okamžik, kdy jsem se měla přidat k ostatním, pak jsem přiložila smyčec na struny a zahrála úvod Čajkovského houslového koncertu.

Když se ohlédnu zpět, myslím, že všechno tohle snění, čtení a hraní bylo jen způsobem, jak uniknout z těžké reality života. I přes všechnu tu zábavu, radost a možnosti byl život naší rodiny velmi tvrdý. Jako malé dítě jsem byla naivní, pokud šlo o můj životní úděl: myslela jsem, že každý žije v chudobě. Věřila jsem, že mé životní podmínky jsou běžné, a byla jsem šťastná ve své nevědomosti. Ale s tím, jak jsem dospívala, začala jsem se potkávat s lidmi, kteří žili své životy úplně jinak, a uvědomovat si svou těžkou životní situaci. Bylo pro mě velmi složité se vyznat ve vlastních pocitech a nemohla jsem přijít na to, jak své životní podmínky přiblížit ostatním. Je těžké vysvětlit někomu, kdo nikdy nespal ve zchátralém polorozpadlém domě, jaký je to pocit. Je těžké vysvětlit někomu, kdo nikdy netrpěl nedostatkem jídla, jaké to je mít hlad, protože vaše rodina nemá dost peněz na jídlo. Je těžké vysvětlit, jaké to je nechodit k lékaři, když jste nemocní, protože si vaše rodina nemůže dovolit zaplatit za vyšetření. Je těžké vysvětlit, jaké to je, když nemůžete jet do obchodu s potravinami, protože si vaši rodiče nemohou dovolit koupit pohonné hmoty. Přesto tohle byla realita mého života, mých sourozenců a všech ostatních dětí v našem sousedství.

Začala jsem pracovat, když mi bylo deset nebo jedenáct let. Nepamatuji si, že by mě k tomu někdo vyzval – jednoduše jsme byli tak zoufale chudí, že se to rozumělo samo sebou. Moje první práce byla u společnosti Spider Pharm, což byl malý podnik o kousek dál v ulici, který provozovala rodina českých vědců. Vlastnili a chovali tisíce a tisíce jedovatých pavouků, ze kterých „dojili“ jed, který poté prodávali výzkumným laboratořím, nemocnicím a univerzitám na celém světě. Každý den, když jsem dokončila svoji školní výuku, jsem na pár hodin chodila do jejich domu, abych nakrmila pavouky a postarala se o různá stvoření, kterými se pavouci krmili, což byly například myši (pro tarantule) nebo octomilky (jejichž larvy jedli menší pavouci).

Byla to velmi těžká a špinavá práce. Nikdy nezapomenu na zatuchlý, masitý zápach larev octomilek, které se kroutily v obrovských plastových koších na odpadky velkých jako kuchyňský dřez. Krmila jsem je, čistila jejich koše a dávala si pozor, aby mi na zem nespadlo příliš mnoho červů, když jsem je přelévala z jednoho koše do druhého. Někdy, když jsem měla štěstí, jsem se dostala i k otevření vaků naplněných pavoučími vajíčky: každé z nich jsem musela velmi opatrně přemístit pinzetou do malé plastové nádoby. Jindy jsem měla za úkol nakrmit černé vdovy a koutníky jedovaté: opatrně jsem nadzvedávala víka terárií a vhazovala dovnitř několik svíjejících se červů, aby se pavouci najedli. Ačkoliv mě několikrát kousli, nikdy se mi nic nestalo, protože hned první den v práci jsem se dozvěděla, že pavoučí kusadla neproniknou přes tlustou kůži na špičkách prstů, takže pokud se nedostali k jiné části těla, měla jsem být v pořádku.

Kromě práce pro Spider Pharm jsem ještě pracovala v dalším místním podniku s názvem Brand New Dead Things. Jeho majitelem byl laskavý stařík jménem Paul, který trávil dny chozením po poušti a sbíráním geod, hmyzu a mrtvých hlodavců. Několik bloků od našeho domu provozoval obchod, který byl naplněn všemi těmi věcmi, které našel, vyleštil, stáhl z kůže a vložil do průhledných krabiček. Paul naučil mě a Elisabeth, jak opatrně přišpendlit motýly, můry a velký hmyz a jak je nakonec zarámovat, aby to vypadalo profesionálně. Tento pěkně naaranžovaný hmyz pak prodával turistům, školám a muzeím. V jednom roce, kdy jsme tam pracovaly, zasáhla Yavapai County invaze sarančat; společně s Elisabeth jsme seděly dlouhé hodiny vzadu v obchodě a za několik dolarů na hodinu jsme natahovaly, připichovaly a konzervovaly stovky a stovky sarančat dlouhých až dvacet centimetrů.

Někdy v době, kdy jsem vstoupila do puberty, se finanční situace naší rodiny stala neúnosnou a matka si musela najít práci. Začala pracovat jako bankovní úřednice v nedalekém městě Wickenburg, což znamenalo, že doma už nemohla učit nikoho z nás. Byla velice zklamaná, že se musí vrátit do práce, protože nás ráda učila a trávila s námi čas, ale neměla moc na výběr, stejně jako my. Moji mladší sourozenci tak byli zapsáni do místních státních škol a poprvé v životě začali chodit na opravdové vyučování. Elisabeth a já jsme do školy jít nemohly. Nepamatuji se přesně, proč to nešlo. Vzpomínám si, jak mi někdo říkal cosi o státních testech, které jsme nikdy nedělaly, o tom, jak by bylo složité nás zapsat na jakékoli jiné studium navazující na základní školu (na kterou jsme už obě byly příliš staré), a že se budeme muset spokojit s dalším domácím vzděláváním místo chození na střední školu, protože to vypadalo, že žádná další možnost pro nás neexistuje. Neměly jsme na výběr a zůstaly jsme odkázány samy na sebe.

Zpočátku jsem si nebyla jistá, jak se mám učit doma, ale nakonec jsem zapadla do rutiny: během dne jsem pracovala a v noci si četla a učila se. Zdálo se, že pro Elisabeth bude jednodušší udržet krok s tím, co jsme se měly naučit ve škole: koupila si učebnice matematiky a biologie a prováděla chemické experimenty v pokoji, který jsme měly společný s mladšími sestrami. Já jsem naopak zpočátku nebyla schopná dělat o mnoho víc než zírat do učebnic algebry pro začátečníky a brečet nad stránkami, které mi nedávaly vůbec žádný smysl. Se žárlivostí jsem sledovala, jak moji mladší sourozenci navazují nová přátelství, chodí do školy, přináší si spoustu domácích úkolů a účastní se sportovních, tanečních a dalších školních aktivit. Přes den jsem snila o tom, že také můžu chodit do školy, a ve své fantazii jsem si do detailu vykreslila představy o tom, že mám svou vlastní skříňku, do které si dávám knihy a školní potřeby, že mám spoustu přátel, se kterými si mohu hrát a klábosit, že po večerech vypracovávám své domácí úkoly, že jsem součástí sportovních týmů a že se účastním různých mimoškolních aktivit.

Škola mi připadala jako ráj.

O něco později se nám naskytla příležitost okusit tento ráj, když jsme společně s Elisabeth získaly malé stipendium od místní neziskové hudební organizace. Stipendia pocházela od anonymního dárce z komunity a byla určena na lekce hudby. V této době jsem ještě snila o dráze profesionální houslistky a během několika předchozích let jsem hrála na různých soutěžích, bluegrassových festivalech, v orchestrech a v malých souborech. Hrála jsem kdykoli, kdekoli a pro kohokoli, kdo mě chtěl poslouchat. Byla jsem v tom zatraceně dobrá a moje sestra také. Jakmile jsme stipendium získaly, chopily jsme se příležitosti a využily je na lekce na komunitní vysoké škole v Prescottu, ve městě vzdáleném čtyřicet pět minut od Yarnellu. Celý rok jsme hrály v univerzitním orchestru, studovaly hudební teorii a braly soukromé hodiny houslí. Ve dnech, kdy jsme neměly vyučování, jsme pracovaly tolik hodin, kolik jsme jenom zvládly. Sice za méně, než byla minimální mzda, ale nic jiného nám nezbývalo. Stipendium sice pokrylo náklady na školné, ale pořád jsme ještě musely platit náklady na dopravu, oblečení, jídlo, knihy, vysokoškolské poplatky a ubytování – věci, které si naši rodiče nemohli dovolit platit za nás. Občas se také stávalo, že pro nás nemohli dojet do Prescottu, takže nás vyzvedli až následující den. Samy jsme zatím řídit nemohly, neměly jsme na to dostatečný věk. Pokaždé, když k tomu došlo, musely jsme přespávat na palandách v křesťanském letním táboře, který byl během školního roku prázdný. Nebylo tam topení a občas ani netekla voda, ale víc jsme si nemohly dovolit.

Cítila jsem naději a myslela si, že jsem – snad – vyřešila svůj problém se vzděláním. Protože jsme chtěly získat vysokoškolský titul, zapsaly jsme se s Elisabeth i na výuku jiných předmětů. Stalo se ale něco nečekaného, naše stipendia byla okamžitě zrušena. Později se ukázalo, že byla svázána s celou řadou omezení, která nám v té době nedávala smysl, a v touze pokračovat ve studiu jsme jedno z nich nevědomky porušily. Podle všeho bylo navštěvování jiných než hudebních kurzů, včetně těch, které byly požadovány pro získání titulu v hudebním oboru, důvodem ke zrušení stipendia. Vrátily jsme se zase na začátek.

Někdy v té době jsem odnesla svůj houslový smyčec k místnímu houslaři, aby mi na něm vyměnil žíni. Když jsme se s matkou pro něj později stavovaly u něj doma, podal mi smyčec zlomený na dva kusy. Oznámil nám, že se smyčec zlomil v půli, když na něm pracoval. „To se někdy u starých smyčců stává,“ řekl, jako by mě to mělo uklidnit. Nedokázal to opravit a ani nikdo v dosahu 150 kilometrů. Ztráta smyčce pro mě byla katastrofou: byl to smyčec na soutěže a bez něj jsem nemohla hrát. Jediný další smyčec, který jsem měla, byla levná plastová věc za nějakých třicet pět dolarů a housle s ním zněly opravdu hrozně. Byla jsem na dně, protože jsem si nemohla dovolit koupit nový kvalitní smyčec. Celá zdrcená jsem vzala housle, uvolnila na nich struny, zastrčila je do zadní části skříně a několik let na ně nesáhla.

Když jsem ztratila jak stipendium, tak i možnost hrát na housle, upadla jsem do hlubokých depresí. Vize, že strávím zbytek svého mládí v práci s nižší než minimální mzdou a samostudiem, byla pro mě nesnesitelná. Bez houslí jsem přišla o svůj sen, o naději do budoucna a jedinou cestu, o které jsem věděla, že bych díky ní mohla uniknout z chudoby svého dětství. Cítila jsem se, jako bych byla na lodi, které se utrhla kotva, a ztratila se někde na moři. Neměla jsem žádný důvod vstávat, žádný důvod jít dál. Měla jsem pocit, jako bych uvízla v jakémsi očistci: na jednu stranu jsem nechtěla zemřít, na druhou stranu jsem nechtěla vést takto omezující život. Nevěděla jsem, co jiného bych s tím měla dělat, než žít takhle dál a doufat, že někdy v budoucnu naleznu lepší život.

Zbývající roky mého dospívání byly víceméně stejné. Během dne jsem pracovala – chvíli jsem vyučovala hru na housle na místní základní škole, potom jsem pracovala ve stájích, pak jako chůva a nakonec v maloobchodě – a v noci četla knihy. Předstírala jsem, že autoři knih, které čtu, jsou mí učitelé, že kapitoly učebnic jsou přepisy přednášek, které navštěvuji, a že když čtu Platonovy dialogy, sedím opodál a odposlouchávám Sokratovy rozhovory. Bylo to nejosamělejší období mého života.

Protože jsem přes den pracovala, celou noc studovala a nechodila do školy, neměla jsem moc příležitostí setkávat se s lidmi mého věku. Moji rodiče ve snaze ochránit mě před drogami, sexem a dalšími zhoubnými vlivy zavedli přísná pravidla ohledně přátel, se kterými se můžu stýkat: žádné kamarádky, které nechodí do kostela, žádní kamarádi mužského pohlaví a samozřejmě jsem nesměla mít ani žádného přítele. Toto pravidlo „žádný přítel“ jsem obcházela randěním s dívkami, jejichž rodiny chodily do kostela, ale náš vztah jsme musely pochopitelně tajit. Být mladými ženami, které přitahují jiné mladé ženy (nebo v mém případě mladé muže i ženy), bylo v naší komunitě a v našich rodinách silně odsuzováno. Navázat platonické přátelství bylo téměř nemožné: pokud jsem náhodou někde narazila na své vrstevníky, jen zřídkakdy měli zájem se kamarádit; možná proto, že jako dítě, které se vzdělávalo doma, jsem byla stereotypně vnímána jako sociálně nemotorná a nespolečenská.

Obávala jsem se, že zbytek mého života bude stejně osamělý a plný nekonečné dřiny. Opravdu jsem věřila, že pro mě už všechno skončilo. Viděla jsem, co se učili mí sourozenci, viděla jsem, co se učili ostatní teenageři, a bolestně jsem si uvědomovala, že nic z toho neznám. Nikdy jsem nepsala skutečný test, nevěděla jsem nic o matematice přesahující násobení a dělení, nevěděla jsem prakticky nic z přírodních věd. Ve výsledku bylo úplně jedno, kolik knih jsem přečetla, nevěřila jsem, že bych jejich náskok mohla někdy dohnat.

Chtěla jsem být normálním dítětem, chodit do školy, něco vědět, učit se nové věci, dostat šanci být vzdělaná a mít stejné příležitosti, jaké měly ostatní děti v mém věku. Po mé krátké zkušenosti na komunitní vysoké škole jsem se zkoušela dostat zpátky do školy, ale prakticky ze stejných důvodů, proč jsem se tehdy nemohla dostat do té veřejné, mě nechtěli přijmout ani na školy střední. Nemohla jsem si zaplatit hodiny na místních komunitních vysokých školách a univerzitách a byla jsem příliš mladá na to, abych měla nárok na finanční pomoc. Moje bolest se ještě zvýšila, když Elisabeth přijali (s finanční podporou) na komunitní vysokou školu ve Phoenixu; když jsem se o to pokusila i já, odmítli mě.

Věděla jsem, kam směřuje můj život. Bylo to zřejmé. Koneckonců jaké možnosti se otevíraly chudým ženám z venkovského města bez formálního vzdělání? Stačilo se porozhlédnout po dalších mladých ženách v našem městě, které vyrůstaly v chudých poměrech – neměly žádnou možnost úniku, žádnou naději, žádnou budoucnost. A dokonce ani těm, které úspěšně absolvovaly střední školu, se často nepodařilo vymanit z všudypřítomné chudoby: mnoho z nich bylo závislých na drogách, žily se svými rodiči, bydlely na parkovištích v přívěsech a přežívaly z kuponů na jídlo a sociálních dávek, protože nemohly najít žádnou jinou práci než na částečný úvazek a za minimální mzdu. Taková, nebo ještě horší, byla moje budoucnost a to bolelo. Bože, jak moc to bolelo. Většinu nocí jsem probrečela, než jsem usnula.

Pak, jednoho dne, se cosi ve mně zlomilo.

Pamatuji si přesně ten okamžik, kdy se to stalo. Bylo mi patnáct nebo šestnáct let, seděla jsem v malé kanceláři svého otce obklopená jeho knihami a knihovničkou a prohledávala hromady knih a snažila se najít nějakou, kterou jsem ještě nečetla. Bylo to brzy ráno, moji sourozenci byli ve škole a já měla několik hodin pro sebe, než jsem musela odejít do práce dělat chůvu. Jak jsem tam seděla mezi těmi knihami, které jsem přečetla během několika posledních let, přemýšlela jsem o příbězích, které popisovaly skvělé lidi a skvělé činy, které vykonali. Pak mi to došlo: byly to příběhy o lidech, kteří něco udělali se svým životem. O lidech, kteří se nespoléhali na to, že se jejich životy samy zlepší. O lidech, kteří se vydali změně vstříc namísto toho, aby na ni čekali.

V tu chvíli jsem si vzpomněla na Epikteta, řeckého otroka, který se stal jedním z největších řeckých filozofů a který učil, že každý může dosáhnout smysluplného a naplňujícího života, pokud soustředí svoji energii pouze na věci, které může změnit, a smíří se s věcmi, které ovlivnit nemůže (nebo je bude ignorovat). Pak jsem si vzpomněla na Platona, jehož dialogy mě naučily, že dobrý život je dostupný každému, kdo žije život zasvěcený hledání znalostí a usilování o ctnost. A v tu chvíli jsem si uvědomila, že musím být – slovy Isaiaha Berlina – subjektem, nikoliv objektem, svého vlastního života.

Bylo to, jako kdyby mi někdo přepnul spínač v mozku, jako kdyby něco v mém podvědomí konečně uznalo, že mé přežití závisí na boji za lepší život, a každá část mého těla byla připravena tento boj vyhrát. Vstala jsem a řekla si, že najdu cestu, jak to udělat. Že najdu způsob, jak mít lepší život. Že najdu cestu z chudoby. Že najdu způsob, jak se učit. Že najdu cestu, jak se dostat na vysokou školu. Že najdu cestu ven z tohoto života. A protože mi v tom nikdo nechtěl pomoci, musela jsem si dát svůj život dohromady sama.

Můj plán byl jednoduchý: pečlivě se naučím pouze ty věci, které potřebuji k tomu, abych přesvědčila vysokou školu, aby mě přijala. Budu se učit pouze ta témata, která mohu zvládnout bez pomoci učitele a budu doufat, že to bude dostatečné pro přijetí, na zbytek rezignuji. Pokročilá matematika, přírodní vědy a technologie šly z kola ven – snažila jsem se je naučit sama a nezvládla to, takže nemělo smysl s nimi dál ztrácet čas. Zaměřila jsem se na cizí jazyky, historii, literaturu a filozofii. Telefonovala jsem na různé střední školy, komunitní vysoké školy a univerzity v celé zemi, vysvětlovala jim svou situaci a zjišťovala, jaké věci učí své studenty, jaké učebnice používají a co všechno se potřebuji naučit, abych se mohla dostat na vysokou školu.

Prozkoumala jsem přijímací požadavky těch nejlepších vysokých škol a snažila se do nich zapadnout, jak nejlépe jsem uměla. Potřebovala jsem mít výpis s předměty[1] ze střední školy, takže jsem vzala seznam povinných předmětů, které by měly být na každém výpisu, a snažila jsem se je naučit co nejlépe. Na začátku každé stránky svého výpisu jsem uvedla „Domácí škola Susan Fowlerové“ a zaznamenala v něm každou „hodinu“, kdy jsem se sama vzdělávala, a každou knihu a učebnici, kterou jsem přečetla. Několik dalších let jsem po večerech, kdy jsem se vrátila domů ze svých zaměstnání, vypracovávala domácí úkoly z učebnic, které jsem našla ve výprodeji v místních antikvariátech, a uschovávala si záznamy o každém z nich, abych je mohla poslat na vysokou školu. Potřebovala jsem i osobní esej, takže jsem ji napsala a pak mnohokrát dokola přepisovala, a snažila se co nejlépe vysvětlit, proč se chci vzdělávat a proč chci jít na vysokou školu. Rovněž jsem potřebovala udělat ACT test, takže jsem se jednoho dne objevila na střední škole v Gilbertu v Arizoně, kde jsem byla obklopena středoškolskými studenty, kteří se na tento test připravovali několik let, a pustila se do vyplňování mého prvního standardizovaného testu v životě. Nakonec jsem ještě potřebovala doporučující dopisy od učitelů, takže jsem kontaktovala profesory z místních vysokých škol a poprosila je, aby se stali mými mentory a naučili mě nějaké věci z jejich oboru. Později jsem je požádala o doporučující dopisy.

Zatímco jsem dělala všechno proto, abych se dostala na vysokou školu, moji rodiče usilovně pracovali na tom, aby si zlepšili vlastní život. Protože oba velice rádi učili, rozhodli se získat pedagogický titul a stejně jako já přes den pracovali a dlouho do noci studovali. Tato změna byla bolestivá hlavně pro mého otce – opustil svou práci v kostele a už nikdy nekázal před oficiálním shromážděním věřících. Kvůli nabitému programu jsem své rodiče viděla jen zřídkakdy, obvykle pouze o víkendech, když se celá naše rodina vydávala do kostela ve Phoenixu. Při jednom takovém víkendovém výletě objevila matka v Tempe v Arizoně houslaře, který byl ochoten zkusit opravit můj smyčec a nechtěl za to víc než náklady za materiál. Byla to velice náročná oprava, o které nám ostatní řekli, že je nemožná, ale on k ní přistoupil jako chirurg, části zlomeného smyčce opatrně slepil k sobě, zpevnil jej přidáním malých kousků dřeva po stranách a nakonec vše zabrousil tak, že ani nešlo poznat, že byl někdy předtím zlomený. Když jsme šly smyčec vyzvednout, vzala jsem si s sebou housle, které jsem musela v obchodě nejprve naladit, protože jsem na ně už dlouho nehrála. I když jsem samozřejmě po tak dlouhé době ztratila cvik, stačilo mi položit smyčec na struny a slyšet krásný zvuk mých houslí, abych měla pocit, že jsem je naposledy odložila někdy včera. Opět jsem se cítila ve své kůži.

K mému velkému překvapení jsem v ACT testu dosáhla velmi dobrého hodnocení – dokonce tak dobrého, že jsem díky němu získala nejvyšší možné prospěchové stipendium na Arizonské státní univerzitě, největší univerzitě v našem státě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skandál v Uberu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.