© Jan Cempírek, 2021

© Pikador Books, 2021

Slovo autora

Milý a laskavý e-čtenáři,

knihu Tanec posledního dne mám rád. Nedělá si ambice, nedá se zaškatulkovat. Je svobodná, aspoň v to doufám. Ale především je to má první knížka a co je poprvé, to bývá i neopakovatelné, ať si o tom jeden myslí co chce. Tanec posledního dne navíc ve svém rodném listu skrývá pěkný příběh a o ten se s Vámi rád podělím. Neboť, milá děťátka, knížka přišla na svět jen díky shodě okolností. Poslouchejte …

Počátkem roku 1995 jsem cestoval po Novém Zélandu. Je to krásná země. A drahá. Můj pobyt se blížil ke konci a všechny peníze, které jsem měl na toulání Zélandem vyhrazené, jsem již utratil. Týden před odletem jsem se tak ocitl v ulicích výstavního města Christchurch zcela plonk neboli švorc. Sázka na výdělek pomocí saxofonu nevyšla, končící novozélandské léto se přihlásilo silnými monzunovými dešti a pouličním umělcům nastaly špatné časy. Zvláště pak mizerným saxofonistům. Neměl jsem kde spát a vypadalo to se mnou celkově bledě.

Z bryndy mě ale vytáhl jeden místních poměrů znalý batůžkář. Dal mi zajímavý tip na jistý velký hostel, kde nevedli příliš dobrou evidenci ubytovaných. Jestli nemáš na ubytování, stačí jediné, radil mi ten protřelý backpacker. Večer projít suverénně hostelovou recepcí a zašít se načerno ve společenské místnosti. Tam pak hluboko do noci předstírat nějakou činnost. Například četbu knížky nebo psaní cestovatelského deníku. Zkrátka jen bděle čekat, než hostel kolem třetí v noci utichne. Vydržet do tří a je vyhráno, kámo! Pak si usteleš gratis na podlaze a hezky v suchu a teple prospíš pár nerušených hodin, pravil onen batůžkář.

A tak se také stalo.

Na několik večerů jsem se stal nenápadným travellerem načerno zašitým ve společenské místnosti několikapatrového hostelu v centru Christchurch. Abych dle rady předstíral nějakou činnost, začal jsem si krátit chvíli psaním smyšleného příběhu. Zrodila se tak jurodivá dívka Odjinud, starý tajemný podivín Buchenwald a rocková tančírna Moschtarna. Psaní mne chytlo. Řádky modrého linkovaného bloku se večer za večerem začaly plnit příběhem o lásce a pomstě, o kovových broucích a dívce procházející zdí. Poslední noc před odletem jsem už ani nešel spát a psal s chutí (a krabicí laciného vína) až do rána.

Pak jsem ze Zélandu odletěl. Příběh zůstal nedokončený. Na celých dlouhých deset let, do prázdnin 2005. Tehdy jsem se k rukopisu vrátil. A aby se to nepletlo, také na nepříliš typickém místě: v koštovně rodinné palírny v podhůří Jeseníků. Místnost byla prosycena vůní kvasícího ovoce a kořalky, pod stolem spal dobromyslný až připitomělý labrador Flip. Zde jsem po několik večerů dopisoval starý příběh, přidal několik postav, napsal závěr. Kniha byla hotova.

Pouze název chyběl.

Pak mi hlavou proběhla vzpomínka na kdysi kultovní večery brněnského Ha-Divadla ze začátku 90-tých let. Tenkrát tam "HaDi" svůj divadelní měsíc končili odvázaným retromejdanem, na který chodívalo natěšené společenství návštěvníků - štamgastů. Spousty pití, zábavy, hraných scének a muziky. Zkrátka skvělé pařby, jak se sluší a patří. Tanec posledního dne se ty divadelní večery tehdy jmenovaly. A tak jsem si s dovolením jméno vypůjčil i pro tuto knížku.

Nyní ji máte před sebou. Příběh psaný ve dvou rozdílných dobách a dvou protilehlých místech světa.

Nehodí se do žádné žánrové přihrádky. Nemá žádné ambice. Je to knížka napsaná pro potěchu, snad potěší i Vás. Je to konec konců příběh o základních věcech. O přátelství, touze, penězích. A o lásce.

Tak je to. Ledaže by… to bylo jinak, má milá děťátka.

Jan Cempírek, duben 2014

Intro

Slyšíte mě, děťátka?

Jak hezké. Odložte na chvíli svého jointa.

Je tak zbytečný.

Zapalte svíčku a zatemněte pokoj.

Třeba.

Jste samy? Vidím vás…

Oči. Rty.

Smutné ruce.

Venku je chladno.

Ale vy máte světlo. Hořící plamínek. Cítíte jeho vůni?

Přitulte se ke mně, dětičky...

Chci vám povědět příběh. Tak nějak.

Abyste věděly, jak na vás myslím. Moji milí.

A na ty dva.

Že jsem nezapomněl.

Ach Marie!

Petře!

část I.

Moschtarna

Dům stál až nahoře, na samém kopci. V popůlnoční tmě podoben víc verneovské maketě měsíční základny, než tomu, co býval.

Kdysi.

Dávno.

Velkým honosným sídlem rodiny továrníka Chlewitze z města. Toho Chlewitze, kterého pak jednoho dne i s jeho ženou Gladys a čtyřmi dětmi odvedli do neznáma. Kamsi. Už se nevrátili.

Místo nich se v domě usídlila tajná policie.

Pak i ona zmizela. A po válce dům získal... Kdo ví?

Ale co na tom Viktorovi záleželo?

Zapotácel se. Minul rukou pouliční lampu a složil se na dlažbu na úpatí kopce. Vdechoval alkoholické výpary. A vlhký puch dlažebních kostek. Cítil chuť rozseknutého rtu.

A slyšel Alana: „Hej, co děláš?!“

Pak už jen jeho smích.

Bác!

Křaplavej, kumpánskej smích.

Co dělám?

Co?

Dneska dostali vyhazov ze školy. Poslední termín. Nedala jim ho.

Svině.

Poslední termín…

Seděla za katedrou, hrála si s jejich indexy. Pizda vychrtlá. Jedovatá.

„Vaše vědomosti byly chabé. Nad takovou neznalostí prostě nemohu přivírat oči,“ skřehotala. „Asi se nedomluvíme, p á n o v é.“

...ultrasvině.

Tak se zlili. Do mrtva.

No a co?

Maj-se-snad-z-toho-posrat?

Takovejch už bylo!

Indexy roztrhali v hospodě Na střelnici. Vyškubávali jednotlivé listy a dělali z nich vlaštovky. Lítaly špatně. Padaly do popelníků. Na stoly mezi tácky. Jeden ze štamgastů vyskočil. Hromotluk. Že na takový intelektuálský kryply - tady - nemaj náladu.

„A rozfackovat držky, nechcete náhodou?“ zařval nenávistně. „Neserte mě!“

Hospoda souhlasně kývala hlavou.

Tak se zvedli.

Řeči putyky rozuměli.

Kopli do nejbližších indexových vlaštovek. Rozletěly se po podlaze jak velké sněhové vločky. Alan zmačkal modrou tisícovku. Hodil ji velkopansky výčepákovi. Nečekal zpět.

Phe - litr!

Vypadli do noci.

Syrový, vlezlý.

Tak nás vyrazili ze studií. A?

Takovejch už bylo!

Chvíli ještě ležel na vlhké dlažbě.

Alan se pro něj vrátil. Sehnul se a chytil ho v podpaždí.

„Seber se! Seš úplně hotovej!“

Visel mu v náručí jak hadrovej panák. Kamarád s ním zatřásl: „Hej, žiješ vůbec?“ sáhl mu na rozbitý ret.

Otevřel oči. Nemohl zaostřit. Světlo lucerny bylo jak rudý oblak. Otočil se jinam.

„Nech mě tady,“ zamžoural do tmy. „Chci spát. Normálně chci jenom spát.“

Alan si oddechl. „Žiješ tedy,“ porovnal si ho v rukách. „Ty vado, sluší ti…!“ začal se ulehčeně pochechtávat.

Viktorovi to bylo jedno.

Všechno.

Kámoš. Bolavá hlava. Krev. Roztrhaný index.

Opravdu chtěl jenom spát.

Bylo mu fuk i to, že ho Alan dotáhl k tomu černému obludnému domu na kopci, rozkopl dveře a vhodil ho dovnitř. I kdyby ho v ten okamžik vrazil do hromady sraček, bylo mu to stejně ukradený.

Chtěl jenom spát.

Nebo umřít.

Nic mezitím.

Všechno ostatní mu bylo putna.

Vpadli do jakési pusté místnosti. Rozbitým oknem profukovalo. V rohu pár pohozených hadrů. A nějaké matrace. Na jednu z nich se skácel.

Sic. Konečně!

Měsíc nad venkovní zahradou nakukoval dovnitř jak zvědavej šmírák.

Odjinud

Když se Viktor vzbudil, byla ještě tma. Taková zvláštní. Místnost se topila v těžké krémové mlze. Ze stropu trčely rákosové trny. Pavoučí nohy? Ať! Otočil se ke zdi. Ještě spát...

A náhle ji spatřil.

Stála tam, jakoby právě vystoupila z oprýskané omítky.

Dívka.

V nadýchaných šatech.

Bílých.

Snad.

Nemohl tu barvu rozpoznat. Prostě světlá. Napadlo ho, kde se kurvafix, tady ta holka vlastně vzala? Protřel si zalepené oči.

Musela vystoupit před okamžikem ze zdi. Postavit se za něj.

Dívka.

Nečekaná.

Jurodivá.

Měla bosé nohy, bledou tvář. Trochu šílené, hluboké oči. Dívala se na Viktora. Měsíční svit se jí zaplétal do vlasů. Byly rozcuchané, a voněly fryšným dechem dubnové břízy.

Ne. Blbost.

Duch!

Viktor rychle zavřel víčka.

Ten přelud je tak živoucí!

Když oči znovu otevřel, dívka tam stále čekala. Upřeně ho pozorovala. Pak udělala krok směrem k němu a potichu se zeptala.

„Neviděl jsi můj plamínek? Zase se někam schoval. Je tak neposlušný!“

Vydechl zhluboka.

„Plamínek? Jakej plamínek?“ Polkl.

Sbíral se z matrace, namáhavě se posadil. Zároveň si uvědomil, že je z něj cítit pivní odér. A žluč. Fuj.

Zahanbilo ho to.

Můj plamínek maličký

co v něm srdce žije

srdce psí či nelidský

v něm mlha všechno skryje

...řekla dívka.

Ničemu nerozuměl.

Sním, či bdím?

Kde to vlastně jsem?

Chytil se dlaněmi za spánky. Do kelu, kde to jsem? „Kde to jsem?“ zaskučel i nahlas.

Dívka přešla okolo něj. Nezastavila, pokračovala dál. Došla k oknu. Nechala Viktorovu otázku odplynout z místnosti. Mlčela. Dívala se ven. Měsíc na obloze ji obtejkal svým jasem jako ledovou královnu. Z Arktidy třeba.

Nebo z mrazivé galaxie M51. Znáte ji, ne? Ta je taky dobrá.

Napětí z něj spadlo. Ramena poklesla. Unaveně řekl: “Žádnej plamínek jsem neviděl. Žádnej.“

Opět se na něj obrátila.

Byla jiná.

Oči jí náhle jiskřily jasem zářivých rubínů. „Pojď! Už jej slyším! Pojď se mnou, najdeme ho! Viktore.“

Štípl se do ruky. Řekla mu Viktore! Ne, není to sen.

„Ty mne znáš?“

Byl jako na trní.

„Ty mne znáš? Pověz!“

Zaklonila hlavu: „Ale ty hloupý. Já přeci znám věcí! A že vím, jak se jmenuješ? To nic neznamená. Pojď!“ začala být netrpělivá. „Musíme pro plamínek. Potřebuje mne!“

Udělala krok směrem k Viktorovi.

Vyskočil z matrace.

Chytil jí za zápěstí.

Až to té chvíle věřil tomu, že se mu vše jen zdá. Že místo dívky hmátne do prázdna, že se chiméra rozplyne před očima a on bude moci zase lehnout na tu opuštěnou matraci.

Ne.

Sevřel rukama pevné dívčino zápěstí.

Nebylo dokonce ani chladné, ale příjemně teplé.

Neznámá se vyplašeně usmála.

„Proč jsi tak nedůvěřivý? Teď přeci musíme pro plamínek. Pusť mne!“

„Co jsi zač? Odkud si přišla?“ stále ji držel a díval se jí do očí.

Změnily barvu na matný achát.

„Odjinud. A už mne opravdu pusť. To bolí.“

Svěsil ruce.

„Omlouvám se, Odjinud“ řekl. Myslel to vážně.

„Pojď,“ řekla znovu místo odpovědi a kývla hlavou. „Je tak malý. Tak zranitelný! Mám o něj strach. Už ho nemohu nechávat samotného. Něco si udělá. Vím to,“ vykročila ven z pokoje.

„Nespěchej tak,“ zvolal přidušeně Viktor. Jeho hlas zněl jako ze studny.  „…nevyznám se tady!“

Ale to už dívka mizela v sousední místnosti.

Musel s sebou pohnout, aby se mu neztratila z očí úplně.

Ještě se rozhlédl po měsícem ozářeném pokoji. Spatřil poklidně oddychujícího Alana na matraci v protějším koutě.

On si klidně chrápe, no ne? Ta noční návštěva ho vůbec neprobudila! Odfrkl. Je to vůbec možný?! Rozběhl se za Odjinud.

Dveře

Prosmýkl se tmavou místností. A druhou. Byl na chodbě. Dívka tam čekala. „Teď opatrně,“ zadržela ho pohybem ruky. „Jdi prostě jen za mnou,“ řekla mu. Její postava se v temnu rozplývala jako pralesní opar nad hladinou tlejícího Rio Negra.

„Musíme být potichu, abychom ho nevzbudili! JEHO! Nemá rád, když ztrácím plamínek…,“ řekla pro Viktora nesrozumitelně.

Koho nemají vzbudit?

Odjinud mu ale položila před ústa zlehka prst. „Tiše…,“ sykla jen.

A rozběhla se.

Téměř poslepu dívku následoval. V stále houstnoucí tmě vnitřku domu brzy nebylo vidět už ani její postavu, ani stín bělostného oblečení.

Nic.

Směr chůze mu prozrazoval jen šelest jejich kroků.

Klopýtal za ním. Pak kroky začaly stoupat nahoru a on narazil na schodiště.

„Do prdele!“ zaklel.

Dívka už byla kdesi vysoko nad ním. Musel položit ruce na schody a stoupat po hmatu. Mezi prsty cítil letité nánosy špíny a prachu.

„Odjinud, čekej, seš moc rychlá,“ zavolal. Začínal mít té slepé báby po krk. Místo odpovědi ale zaslechl odkudsi nad sebou další syčivé napomenutí.

Ty vole, co tady dělám? Jakej bláznivej sen? Lezu po čtyřech v rozpadajícím se baráku, nevím kam a proč? Mluvím s bílou paní a ta mi nakazuje, abych byl zticha? Tak ožralej přeci nejsem, uvědomil si naštvaně.

Ale jsem.

Na sračky.

Vo tom žádná.

Jenže – honit se přeludem? Takhle špatný to se mnou ještě nikdy nebylo! To vážně nemůže být jenom kvůli tomu, že jsme dostali padáka z biochemie!

To přeci...

Prásk!

Hlavou narazil do jakési stěny.

„Kur...!“ polkl nadávku na poslední chvíli. A vedle něj se ozvalo tiché: „Jsme tady, Viktore. Plamínek je za těmito dveřmi.“

Vztekle odsekl.

„Jó dveřmi? Za jakými zase dveřmi...?“

„Ale Viktore?“ hlas z temnoty zněl překvapeně. „Přeci za těmi, do kterých jsi narazil hlavou. Tam je plamínek. Kvůli tomu jsem tě sem vzala,“ řekla Odjinud téměř vyčítavě. „Sama ty dveře přece neotevřu! Jsou tak těžké!“

Viktora si mačkal bouli. Bojovná nálada ho pomalu přecházela.

„Dyk jsem zas tolik… No dobře. Fajn,“ zamumlal smířlivě. „Já ti je tedy otevřu.“

Přestal si masírovat čelo a natáhl před sebe ruce.

Začal šátrat po stěně.

Prsty zkoumaly zeď. Pak pocítily tvrdé dřevo. V místě, kde odhadoval kliku, narazil na kování. Studený. No jo, vážně dveře!

Konečně se dotkl i kliky. Zmáčkl.

Tichem se rozlehlo klapnutí zámku.

Ale víc nic.

Dveře držely, vypadaly, že už nejsou dlouho používané. Musel se do nich zapřít.

Zase nic.

Zabral tedy vší silou. Jestli nejsou zamčený tak se… Přeci… Musejí… Ááááá. Panty skříply.

A dveře se pootevřely.

Nepatrně.

Uff.

Tmu nařízlo tenké světlo vycházejícím z nitra místnosti. Viktor zatlačil i svým ramenem.

Táááák.

A rozrazil dveře dokořán.

Prostor se projasnil měkkým světlem barvy rozteklého medu.

Zářící lampička stála uprostřed pokoje.

Jeden přebývá

Odjinud se prosmýkla za Viktorovými zády. Radostně se rozběhla k hořícímu bodu.

„Ty jeden neposedný! Jak ty mne trápíš! Plamínku můj! Jak ty zlobíš! Ale teď tě už nepustím. Nepustím tě z očí. Ach ty maličký!“ přitiskla si lampičku k hrudi, až se Viktor lekl, že na ní vzplanou šaty.

Ale ne.

Nestalo se nic.

Jen Odjinud zasypávala svůj plamínek stále vroucnějšími projevy lásky.

Celá místnost se naplnila pocitem bláznovství a otázek.

Zůstal stát ve dveřích. Nerozhodně. Přešlápl na místě. A zkoumavě si zdálky prohlížel Odjinud.

Viděl jí vlastně poprvé takto na světle. Pěkně nasvícenou, nejen v měsíčním neurčitu. Celou.

A byla šik.

Cool.

Docela.

I když mihotavý plamen modeloval na její tváři stinný údolí. I když jí rozcuchaný vlasy trčely do všech stran. I když na něj kašlala, jakoby přestal existovat. Přesto byla šik.

Sexy.

Rajcovní.

Vyzývavá.

Jen on tady byl tak nějak navíc.

Sotva si to Viktor uvědomil, zklamaně se zašklebil. Už ho tady není potřeba. Není.

Rozhodl se, že půjde.

Ztřeštěná noc!

Půjde dolů a pořádně se vyspí.

Nic nechápe.

Co je to za dívku?

Je tak zvláštní. Přitom divná.

Co ty kejkle s malou lampičkou?

Obrátil se směrem ke schodišti a vykročil. Demonstrativně.

Hlučně.

Nezklamala ho.

Parafín

„Zadrž!“ zavolala za ním. „Počkej přeci. Jsme ti s plamínkem vděční.“ pozdvihla plápolající lampičku do výše. „Jen se podívej, jak je zranitelný!“

„Kdo jsi vlastně zač?“ otočil se Viktor s otázkou, která ho trápila nejvíc. „Řekni! Kdo jsi?“

Odjinud na něj pohlédla zrakem mrzuté kočky.

„To jsi vždy tak neodbytný?“

Oči jí začaly světélkovat.

„Tak neodbytný? Nejapný? Proč musíš znát odpovědi? Co jsem zač? Není to jedno?“

„Ne. Chci to vědět!“

Odjinud byla náhle jak led. Plamínek v jejich dlaních se přikrčil. „Chceš to opravdu vědět?“ vycenila výhružně zuby a hlavu vtáhla mezi ramena. Piraňa.

Přikývl.

„Přesně. To bych rád.“

Ramena jí klesla. V konečcích vlasů jí zacinkaly rampouchy. Začala odsekávat. Nenávistně. Znělo to jako štěkání ruských kaťuší. Na Kurském oblouku, třeba. Nebo tam někde.

„Vědět! Chci to vědět! Co - prosím tě? Co je potřeba vědět o druhých?“ rozhodila rukama a kapka žhavého parafínu z lampičky vystříkla na Viktorův loket. Zasyčelo to jako plivanec na rozpáleném oleji.

„Au! Seš blbá? Nebo co?“

Vyjel polekaně.

Ale to už Odjinud na něj ňafala.

„Mlčte! Jste jen dalším z těch namyšlených sobců! Co je vám do mě? Chcete mne snad rozpárat? Jaký jste nadutec!“ začala najednou Viktorovi vykat.

Škrábal si popálenou kůži. Parafín ho pálil. Ještě víc její slova.

„Co to meleš? Ty sama jsi mě vzbudila Odjinud.“ Byl zmatený.

„To ty jsi mě potřebovala…“

„Tak?“ Přešla k němu výhružně.

„Kdo sahá na kosu, může se říznout, Jindřichu,“ dívala se mu očí z bezprostřední blízkosti. „Ta rána bývá hluboká.“

„Ale jsem přeci Viktor,“ zamumlal už naprosto dezorientovaně a podvědomě učinil krok zpět.

Píchla ho prstem do břicha.

„Hmmm. Prosím vás? Jděte už. Jděte už spát. A jestli vám mohu dát radu – smrtí jednoho se narodí nový. Tak je to. A teď již opravdu jděte,“ postrčila ho nečekaně ze dveří tak silně až zavrávoral. Rozhodil rukama. „Co jéé?“ Jen tak tak, že nespadl.

Blesklo mu hlavou, že s takovou silou by přeci neměla problém předtím dveře otevřít.

Proč tedy tvrdila, že je na to příliš slabá?

Na víc již ale nepomyslel. Dveře za ním s rachotem zapadly.

Stál sám v neproniknutelné tmě.

„Tak…, si ještě nabiju držku,“ hmátl po paměti k zábradlí.

„Kráva jedna…“

Jak se dostal zpět k Alanovi, nevěděl. Měsíc stále ještě svítil do pokoje a v domě panovalo ticho a nehybno. S úlevou se svalil se na matraci.

Sen.

Nic jiného to nebylo. Jen sen. Ale jakej!

To byla jeho poslední myšlenka, než se schoulil do klubíčka a usnul.

Ráno

Vzbudilo ho kumpánovo štrachání na protilehlé matraci. Vytrvalé a neodbytné.

Otevřel oči.

Alan už vstal. Seděl na matraci a rozhlížel se po místnosti. Trochu se usmíval. Nebyl to škleb, ale spokojenej úsměv. No však. Vše je přeci v naprostém pořádku, ne? Včera je vykopli ze školy, trochu popili. Rozházeli všechny prachy. No a co? Viktor zívl. Protřel si oči.

Ne.

V pořádku nebylo nic. Jeho stále zamlžený zrak mu padl na pravou ruku.

Rudla na ní skvrna podobná mořské sasance.

Parafínové znamení.

Do prdele…

Tedy se mu to nezdálo!

Ta noční návštěva!

Posadil se zprudka na matraci. Náhle úplně bdělý.

To noční dobrodružství, kruci!

Opravdu se přihodilo!

Otevřel pusu, aby na kámoše vychrlil svůj zážitek. Jenže už bylo pozdě.

Alan změnil blažený výraz do zděšené grimasy a zíral kamsi za Viktorova záda. Tak se tam otočil.

A spatřil - JEHO!

V rámu dveří, právě v těch místech, kam v noci zmizela Odjinud, vyrostla přikrčená, podivná postava.

Zarostlej chlap.

Divous v těžkém montgomeráku, na hlavě s nečesaným hnízdem šedých vlasů. Zpustlá tvář. Stín malého vypelichaného vořecha u nohou. A zlověstná aura okolo duše.

Buchenwald.

Divý muž, majitel baráku.

Buchenwald

Jak mohl Viktor zapomenout, že dům na kopci patří právě tomuto chlápkovi?

Kterého znali ve městě všichni! A o kterém přitom nevěděl nikdo o mnoho víc, než tu přezdívku: Buchenwald.

Dědek Buchenwald.

Už jako děti na něj házely zbytky rohlíků ze svačiny. Jak dovedl nadávat! Kdykoliv se zjevil v ulicích, byl to pro městský haranty svátek. Hon na Buchenwalda patřil v hitparádě dětských zábav k těm nejcennějším dobrodružstvím.

Vzrušujícím!

A nejlepší bylo, když ho za těch časů překvapily skloněného nad rozevřeným jícnem popelnice. Kdo se k němu zezadu přiblížil a praštil ho čímkoliv, měl rázem mezi ostatními nekonečnej respekt.

Že se nebojí.

Že je frajer.

Protože to nebylo jen tak. Buchenwald byl zdatným soupeřem. I když mu nohy nesloužily. Dovedl ale skvěle házet různými odpadky a předměty z popelnic. A ctí pravidla hry. Pokud dítě uniklo bez šrámu, mohlo s kamarády oslavovat hrdinský čin. Když však Buchenwald nezbedu zasáhl, byl vítězem on. Žádné děcko nežalovalo.

Tak zněla nepsaná úmluva.

Byl to rovnocenný boj mezi smečkou zdivočelých hajzlíků a tajuplným psancem Buchenwaldem.

Přízrakem.

Který dokáže mistrně házet starými rohlíky, chodí vždy s malým špinavým psem a nikdy, ano nikdy, své trýznitele nepronásleduje. Jenom nadává.

A ještě něco se o tom muži říkalo.

Že je nebezpečnej.

Divnej a zákeřnej.

Krutej.

Že žije v tomto rozpadlým domě na kopci. Žere mrtvý krysy. A umí vařit jedy.

Teď tu stál ve dveřích svého zpustlého doupěte. A přeměřoval si je nepřátelským pohledem.

„Vypadněte vodcuď! Raus!“ zaskřehotal panovačně. „Nevím, co jste zač, ale vypadněte. Jsou z vás nervózní,“ na chvíli se odmlčel. „Moji chlapci,“ zasyčel pak neurčitě.

Kymácel se při těch slovech jako loutka kapitána Flinta.

Uf.

Buchenwald z domu na kopci!

Jak na něj mohl Viktor zapomenout?

Slova ještě rezonovala v prostoru, ale Alan si už odkašlal.

Aspoň, že tak, pocítil Viktor zákmit radosti.

Jo. Bude mluvit. Za nás oba!

Ulevilo se mu.

Že to nebude na něm.

Alan to sfoukne.

„Tedy, pane… Pane,“ začal Alan trochu rozpačitě. „…my jsme se tady s kámíkem jenom tak vyspali, víte?“

Dědek sklonil hlavu k jednomu rameni. Jakoby pořádně neslyšel. Mlčel.

Vyčkával.

Alan odkašlal. Jeho hlas už ale začal znít docela furiantsky.

„Snad se zase tolik nestalo, ne? Prostě jsme tady zkejsli přes jednu noc. A zase pudem. Za chvilku. Vo nic nejde, no ne?“, protáhl intonaci nepřirozeně vysoko. Přitom se pomalu začal sbírat ze země.

Černá vypelichaná čubka u dědkových nohou se naježila.

I když jenom tak.

Aby se neřeklo.

Strach z ní nešel.

Zatím.

Rozkaz

Buchenwald se zlověstně ušklíbl. „Ale ale, nač ten spěch?“ pronesl děděk nečekaně téměř pobaveně. „Najednou, co? Baryčkové?“ řekl poprvé to své zvláštní pojmenování, které měli později možnost zaslechnout ještě mnohokrát.

Hlava se mu narovnala.

„Řekněte mi ale,“ ztišil hlas a vysunul bradu. „ – byl tady?“

Vykročil směrem k nim. „To ON vás sem poslal?“ Zastavil se až nad Viktorovo matrací. Viktor se zachvěl. Jakoby se nad ním rozložila usychající smuteční vrba. Plná zmaru a nepřátelství. Brr, měl raději předtím vstát. Jako Alan.

„Cítím, že někde blízko chodí, baryčku,“ pozoroval ho stařec. „Někde tady je. Vím to! Ale už brzo přijde můj čas, víš?! Už brzo!“

Viktor mlčel. Ať jde ten dědek do kelu!

„Ne, nikdo tady nebyl,“ odsekl. Snad až přehnaně frajersky.

Buchenwald si ho upjatě prohlížel. Smrt, chlad. Bylo to téměř k nevydržení. A trvalo to tak dlouho. Než konečně přestal. Odvrátil od Viktora hlavu „Hmm. Zvláštní,“ zabručel si pro sebe. A otočil se směrem k odchodu.

Jo! Viktorovi se ulevilo.

Padá pryč!

Vypadá to, že jejich noční přespání projde bez následků a Buchenwald si půjde po svejch. Fajn.

Dědek se ve dveřích ještě jednou otočil.

„On se ale jednou objeví,“ pronesl suše. Zvedl ukazovák. Dlouhý žlutý nehet se v ranním světle zaleskl jak malajská dýka. „Víme baryčkové? Mopsíka jsem sežral dokonale. Jen kůže zněj zbyla. Jako krvavej skalp. A to se neodpouští!“ upřel své oči náhle kamsi do dálky. „Ale ani já nic nezapomínám!“ stál ve futrech jako Sfinga. Náhle nevypadal, že by chtěl opustit místnost. Zkameněl. Zahibernoval.

Minutu.

Dvě.

Nic.

Alan demonstrativně zakašlal. Tak bude ještě něco? Co?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tanec posledního dne.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.