Liz Grahamové a Brianu Taylorovi

v upomínku na veselá rozprávění,

jež tolik chybí

Přeložila Eva Křístková

Copyright © Barbara Erskine 2008

Translation © Eva Křístková, 2008

ISBN 978-80-242-7584-0

Prolog

V tom snu stála Jess na pěšině u lesa. Před ní se proti obloze zalité měsíčním světlem tyčily malebné siluety prastarých pokroucených dubů i vyšších, vznosných jilmů. Za jejím zády spala v teplém tichu letní noci bíle omítnutá kamenná usedlost její sestry, ztopená v hvězdném svitu. V nehybném vzduchu se mísila opojná vůně pěstované levandule a rozmarýnu s vůní divoké horské mateřídoušky.

„Kde jsi?“ rozlehl se do ticha dětský hlásek vycházející z hloubi stromů.

„Ještě pořád hrajeme tu hru?“

V něžném vánku namísto odpovědi jen tiše zašuměly listy stromů.

„Hej?“ Jess popošla o krok k lesu. Z místa, kde stála, na pěšinu vedoucí do jeho hlubin nedohlédla.

Žádná odpověď.

Vykročila ke stromům. „Jsi tam?“ Na kůži ji lehce zamrazilo a ona cítila, jak se celá chvěje.

Dům za jejími zády tonul v tichu, okna byla temná. Ještě před pár okamžiky vycházela s vědomím, že tam jsou lidé a spí. Její sestra. Sestřini přátelé. Její vlastní přátelé. Teď, v chladné logice snu, věděla, že je dům prázdný. Okna bez záclon připomínala oči slepců a krb uvnitř byl vyhaslý.

„Kde jsi?“ Dětský hlásek se teď ozýval o něco blíž. Cítila v něm úzkost.

„Tady!“ Jess popoběhla o dalších pár kroků k lesu. „Pojď za mým hlasem.

Jsem tady. Na pěšině!“

Slyšela, jak v údolí zadul vítr. Něžný šelest listů zesílil a větve stromů se začaly vzdouvat. Hukot se blížil, šepot se proměnil v řev. Do tváře jí zavanul chlad. Pročísl jí vlasy. Po oblých vrcholcích stříbřitých kopců na protější straně širokého údolí se hnaly černé stíny mraků.

„Pojď ke mně, zlatíčko. Přece nechceš, aby tě bouřka zastihla venku. U mě budeš v bezpečí. Půjdeme a schováme se v domě!“

Křičela do zmítajících se větví, jak nejhlasitěji mohla.

A jak se černé mraky ženoucí se údolím blížily, zahlédla ji – holčičku s plavými, jako len světlými vlásky, oblečenou v dlouhých šatečkách, jež v míhajících se stínech působily bezbarvě, s bosýma nohama a obrovskýma očima ve vyděšené tvářičce, jak zoufale vzpíná ručky.

„No tak pojď, broučku. Tady jsem!“ Jess se rozběhla k dítěti. Byla od něj snad už jen půl metru. V příští vteřině na ně dosáhne a sevře je v bezpečí své náruče.

Vtom na okamžik zašel měsíc. Když znovu vyšel, zjevení zmizelo. Nad krajinou ležela tichá noc. Holčička tam už nebyla.

„Jess?“ Hlas za jejími zády patřil její sestře. „Jess! Pojď dovnitř. Neměla by ses toulat potmě venku sama.“

Jess se ve spánku převrátila a sáhla po polštáři. Sen skončil.

I.

Roztažené závěsy. V hlavě jí dosud zněly hlasy. Ztracené dítě. Plačící. Dvě děti. Tři…

* * *

Jess ležela chvíli bez hnutí a nechápavě zírala na tenký paprsek slunečního světla, jak se pomalu sune po obrazu na stěně. Po jejím obrazu. Jejím vlastním ztvárnění lesů za sestřiným domem, s listy zbarvenými prvními podzimními mrazíky do ohnivě ruda. Byly tam cyklámenové a purpurově červené odstíny, u nichž si nevzpomínala, že by je tam někdy zahlédla, třebaže obrázek sama malovala. Výjimečně krásné detaily, křehké valéry stínů, jež bez tohoto bodového osvětlení nikdy plně nedocenila. Ale proč? Proč si ten obrázek nikdy předtím pořádně neprohlédla? Proč jej nikdy neviděla v jeho plné kráse?

A kde jsou děti?

Pootočila hlavu a vyhlédla z okna. Vtom se jí zmocnila závrať provázená prudkou nevolností. Tiše zaúpěla. Na obrázek i na sen rázem zapomněla. Zaslechla vzdálený lomoz pouličního provozu za okny, jak podle blikání semaforů řídících provoz na High Street sílí nebo slábne, a pak vždy na okamžik utichá a opět se vzmáhá. Když se znovu odvážila otevřít oči, sluneční paprsek se už posunul dál a obrázek nabyl opět své obvyklé barevnosti.

Ztěžka se zvedla a v rychlosti pohlédla na budík vedle postele. „K sakru!“ Blížilo se poledne. Nebylo divu, že v pokoji vypadalo všechno jinak než obvykle. S tichým zasténáním spustila nohy z postele. Zatočila se jí hlava. Kolik toho musela předchozího večera vypít? Pracně se narovnala a uviděla se v zrcadle. Zůstala zděšeně zírat. Plavé polodlouhé vlasy měla jako vrabčí hnízdo a oči, normálně šedomodré, byly celé opuchlé a podlité krví. Sjela pohledem dolů a strnula hrůzou. Pěknou novou blůzku, kterou si vzala na večírek, měla odshora až dolů roztrženou, podprsenku staženou pod ňadra a sukni vyhrnutou a omotanou kolem pasu. Nechápavě přejela prstem po čerstvé podlitině na stehně a škrábanci přes břicho. Další podlitiny se jí modraly na pažích.

Panebože, co se mi to jen stalo?

Ta nevyřčená slova zůstala viset ve vzduchu. Znovu se jala zkoumat svůj obraz v zrcadle. Pak nejistým krokem zamířila ke dveřím ložnice. Chytila se veřejí a nahlédla do obývacího pokoje. Na konferenčním stolku stály dvě vinné sklenky se zbytky červeného vína. Prázdná láhev ležela pod stolem. Ať s ní byl v noci v bytě kdokoliv, teď tam rozhodně nebyl – ani v kuchyni, ani v koupelně. Dveře bytu byly zavřené. Třesoucí se rukou zkusila, zda je zamčeno. Dovnitř se nikdo nevlomil. Ať tu s ní strávil noc kdokoliv, nevynutil si vstup násilím. Musela ho sama pozvat dál.

Předešlého večera vyrazila na oslavu konce školního roku. Alespoň tohle si mlhavě vybavovala. Kromě toho už nic. Co tam vypila? Kam šla po diskotéce? A s kým? Na nic si nevzpomínala.

* * *

Když přijela, byla už diskotéka roku v plném proudu. Tělocvična koleje tonula ve víru světel a hluk byl přímo omračující. Jess zůstala stát ve dvoukřídlých dveřích otevírajících se do vlhkého vzduchu letní noci a vůbec se jí nechtělo dovnitř. Toužila zacpat si uši, obrátit se a utéct, cokoliv, jen aby se nemusela vnořit do masy zpocených těl a všudypřítomného odéru levných voňavek, kolínské, zatuchlého tabákového kouře, marihuany, potu a alkoholu. Tak se jim tedy nepodařilo prošacovat všechny mladistvé! Ale jaký by to mělo smysl? Alkohol se prodával i v tělocvičně a polovina z přítomných mohla stejně pít legálně.

„Ahoj, Jess!“ Ze vzdouvajícího se přítmí se vynořila mužská postava. Na vyštěrkovanou plochu parkoviště vyšel vedoucí katedry Dan Nicholson a unaveně se na ni usmál. „Už na to všechno začínám být moc starý!“ Jeho slova ale usvědčovalo ze lži křiklavě barevné tričko. Tohle byl nicméně jediný večer v roce, kdy se dal ve škole vidět v takto neformálním oblečení.

Zasmála se. „Já jsem na to stará odjakživa, Dane. Snad už od narození. Ale vypadáš skvěle.“ Krátké šedohnědé vlasy měl vyčesané tak, aby mu na hlavě stály, a jeho hnědé oči se skrývaly pod značkovými slunečními brýlemi. „Slyšela jsem, žes vyfasoval službu. Musíš zůstat až do hořkého konce?“

„A odtrhávat od sebe souložící omladinu!“ Obrátil oči v sloup. „Pokud se mi nepodaří někoho přesvědčit, aby to vzal za mě, nic jiného mi nezbývá. Můžu ti přinést něco k pití?“ Sundal si brýle a vetkl si je do vlasů.

Přikývla. Hluk linoucí se ze dveří byl příliš silný, než aby se jej snažila překřičet. Moc dobře si dovedla představit, jaké to je uvnitř, ale slíbila, že přijde, a jednomu člověku dala slovo, že si s ním zatančí. Ashleymu. Ashley byl její bezkonkurenčně nejnadějnější student. Tomuto mladému Jamajčanovi, jemuž bylo dáno složit zkoušky na jedničku snad ze všech předmětů, které se rozhodl studovat, věnovala mnoho času i úsilí. Teď ho zahlédla u mixážních pultů na pódiu, jak zesiluje zvuk. Zbývalo už jen vejít a ujistit se, že ji vidí, zamávat, uznale ukázat palcem nahoru, a pak by mohla jen bezmocně pokrčit rameny na znamení, že tančit není třeba, neboť v tomhle davu lidiček zmítajících se ode zdi ke zdi to stejně není možné, a s čistým svědomím se vytratit.

Jen co Dan vyrazil k baru a zmizel kdesi v hlubinách tělocvičny, objevil se vedle ní další kolega. „Ahoj, Jess!“ Will Matthews pohodil hlavou, jako by chtěl poukázat na randál uvnitř. „Kvůli tomuhle ještě budeme mít potíže se sousedy.“ A ukázal ke dveřím do tělocvičny rukou, v níž držel poloprázdnou láhev piva.

Po většinu z oněch tří let, kdy tady na Northwoodleyské vyšší střední škole v jižním Londýně vyučovala anglickou literaturu, se o ní a tomhle vysokém, hezkém plavovlasém muži hodně mluvilo. Teď už ale ne. Will byl profesorem dějepisu a zároveň trénoval se studenty basket, squash a atletiku. V modrém tričku s rozhalenkou a džínsech s ozdobným koženým páskem hustě posázeným cvočky byl momentálně terčem roztouženým pohledů hned několika svých mladistvých žaček.

Tvořili s Willem v mnoha ohledech dokonalý pár, avšak vždycky mezi nimi existovalo něco, co tak úplně ideální nebylo. Svou roli snad sehrála Willova ctižádost a jeho přesvědčení, že je neodolatelný. Tohle v něm nepochybně vypěstovaly milující matka a dvě zbožňující mladší sestry. Pak tu byl ještě jeho sklon předpokládat, že jeho práce, kariéra i názory jsou přednější než ty její, a završoval to jeho bezděčně přezíravý postoj ke studiu literatury jako zdroji obživy či k jejímu nepochybnému nadání k malbě akvarelem. To všechno ji popuzovalo, a když jí navrhl, aby se k němu nastěhovala, uvědomila si, že nádavkem k tomu všemu, co jí na něm i přes všechnu jejich vzájemnou lásku vadí, nesnese pomyšlení, že by přišla o svou nezávislost. Její odmítnutí je uvrhlo na šikmou plochu končící rozchodem.

Nebyla v tom jiná žena, alespoň o žádné nikdy neslyšela. Šlo čistě o jeho neochotu vycházet jí v ústrety a uznat její nezávislost, která se nakonec mezi ně vklínila jako cizorodý element a během dvou či tří krátkých týdnů vedla k rozvratu jejich vztahu, po němž jí zůstala pachuť rozhořčení a nepochopení. A Will byl plný smutku a hořkosti. Po tomto trpkém rozchodu se jeden druhému důsledně vyhýbali, což na škole šlo sice těžko, avšak pokud na tom oba usilovně pracovali, bylo to možné. A oni se činili. Až doteď.

„No tak, Jess. Co bys tomu řekla, jít si ze staré známosti trochu zatancovat?“ Vítězoslavně se na ni usmál.

Zamračila se. „Nemám ten dojem, že by se mi chtělo, Wille.“

„Ale jdi. Jen tak nezávazně, na důkaz toho, že mezi námi už nepanuje žádná hořkost. Je konec roku. A výsledky máme, díkybohu, dobré! Pak už se se mnou nikdy nemusíš vidět!“

Pozvedla obočí. „Jak to? Ty odcházíš?“

Zasmál se. „To by sis přála, viď? Ne, ale slibuju, že se ti v příštím roce budu vyhýbat jako čert kříži.“

Chviličku bojovala s nutkáním oplatit mu úsměv. Ten jeho ale vždycky znamenal její pád. Byl příliš okouzlující, příliš přesvědčivý a ze všech nejpřitažlivější. Musela mu odolat. „Pojďme se jeden druhému vyhýbat už teď, Wille, ano? Omluv mě, prosím. Musím se jít pozdravit s Ashem.“ Nepřipustila, aby vycítil touhu vzmáhající se v jejím nitru, pokušení stále ještě příliš silné, než aby s ním dokázala jen tak skoncovat. Nervózně pokrčila rameny na znamení, že se omlouvá, a odvrátila se. Pak se ještě naposledy nadechla čerstvého vzduchu a vplula do vířící masy tančících těl. Will zůstal stát venku a jen za ní mlčky hleděl.

Jakmile ji Ashley uviděl, okamžitě vstal od mixážního pultu, kývl na svého mladšího bratra Maxe, který se pohyboval na pódiu za ním, aby ho vystřídal, a seskočil na plochu. „Pojďte si zatančit, Jess!“ Smál se. Jeho hezká tvář se leskla, světlé tričko měl propocené. Vzal ji za ruce, a zatímco před ní kroužil boky, pozdvihl je vzhůru do taneční pozice a pustil ji. Věděla, že by se neměla smát. Měla by ho napomenout, že ji oslovil Jess, ale jaký by to mělo smysl? Pro oba škola definitivně skončila. Bylo po závěrečných zkouškách. Venku vládla horká noc a všichni tito mladí lidé se skvěle bavili. Nepochybně by si mohla rozpustit vlasy.

Tančila s Ashleym, tančila s několika dalšími žáky a tančila i s Brianem Barterem, ředitelem školy. A nakonec se uvolnila natolik, že si zatančila i s Willem – odmítnout jej by ji stálo příliš mnoho úsilí. Vypila ovocný punč, který jí přinesl Dan. A pak několik dalších s větší dávkou alkoholu jen pro členy profesorského sboru! A znovu tančila s Danem a nakonec ještě naposledy s Ashleym. Diskotéka skončila teprve v časných ranních hodinách po druhé návštěvě policie.

Před tělocvičnou na ni čekal Ashley. Pak už si nepamatovala nic.

Třesoucíma se rukama si uvařila šálek kávy a pomalu z něj usrkávala horkou tekutinu. Koho jen mohla pozvat dál na sklenku vína tak pozdě v noci? Po Willovi žádnou další známost neměla. Nikdo jiný se jí nelíbil, a zvlášť ne nikdo z jejích kolegů ve škole. Teď ne. Nepatřila k ženám, které by si domů pozvaly náhodnou známost a vlezly s ní hned do postele. A nikdo, absolutně nikdo z těch, které znala, by jí nepochybně neublížil a nezanechal ji v tomto stavu.

Jak tak dál upíjela kávu a lámala si s tou hádankou hlavu, vybavila si Ashleyho, jak skáče z kapoty na střechu svého auta a s rukama zdviženýma k nebi deklamuje Shakespeara. Vzdor prostředí, z něhož pocházel, vzdor svým drogově závislým bratrům i skutečnosti, že neměl otce, vedl tenhle mladík, kterého si ve třídě tak hýčkala, svou vlastní skupinu pouličních herců a měl tajný sen dostat se na Královskou akademii dramatických umění a stát se hercem v některém z velkých divadel ve West Endu. Ten sen chtěl rozhodně naplnit, jen aby nezklamal matčino odhodlání mu věřit. Vykřičel svůj výstup do světa a pak před ni se smíchem seskočil a dvorně se jí uklonil. „Dovolte, abych vás doprovodil domů, Jess!“ slyšela teď znovu jeho hlas, zněl jí v uších.

Pak už nic.

V tomto okamžiku všechny její vzpomínky končily. K jejímu domu to byla od školy půlhodinka chůze, ale ona si nepamatovala, že by přešla hlavní ulici, kde býval i dlouho po půlnoci hustý provoz, nebo že by kráčela po rušném chodníku, kde měli v této horké červencové noci v polovině obchodů stále otevřeno. Ani že by zahnula na náměstí s teráskami restaurací a maličkou oázou zaprášených keřů a stromů, krčících se uprostřed za naježeným ochranným litinovým plotem a obklopených spoustou odhozeného smetí. Ani že by odemykala domovní dveře, stoupala po schodech, otevírala dveře bytu a vcházela, natož že by svému průvodci nabízela další skleničku.

Ne, jen ne Ashleymu. Panebože, dej, ať to není Ashley.

Musel to být Ashley. Lidé ji varovali. Tvrdili, že dovede být násilnický. A že si v její přítomnosti počíná příliš suverénně, příliš fyzicky. Ale ona na to nedbala. Věděla své. Uvědomovala si jeho potenciál a nic nedokázalo umenšit její odhodlání mu pomoci.

Pokud by to byl Ashley, byla to její chyba? Vyprovokovala ho snad, aby se s ní miloval? „Ne!“ To slovo z ní vyklouzlo jako zoufalý šepot. „Ne, tak to nebylo. Nemohlo to tak být!“ Konečky prstů přejela po modřinách na pažích. Ať jí tohle udělal kdokoliv, musel se jí zmocnit silou a pevně ji držet. To nebylo milování, to bylo znásilnění.

Dlouho stála pod sprchou, třebaže si uvědomovala, že by to neměla dělat. Pokud ji někdo znásilnil, měla by zavolat policii a jakoukoli stopu po tom ve svém těle uchovat. Jak se ale drhla houbou, věděla zároveň, že by se nikdy nepřiměla podstoupit hanbu policejního vyšetřování. Absolvovala je jedna z jejích studentek. Sama s ní tenkrát šla do chladné, neosobní služebny, kde se dívky vyptávali, vyšetřili ji a nakonec jí neuvěřili. Jess se při té vzpomínce zachvěla odporem. Tohle by nikdy nepřipustila. Nikdy. Cítila, jak se v ní pomalu vzmáhá hněv. Bez ohledu na to, kolik ji kdo přiměl vypít, a i kdyby jí třeba dal do nápoje drogu, aby ji donutil se mu podvolit a pak zapomenout, ona zjistí, kdo jí to udělal, a postará se, aby za to tvrdě zaplatil!

Jak tak seděla na kraji pohovky zahalená v koupacím plášti a v duchu znovu a znovu probírala fakta, na něž si vzpomínala, cítila, jak se opět začíná třást. Pozvala Ashe dál? Koneckonců, několikrát s ním tancovala. Dala si skleničku. A po ní další a ještě další. Kdo jí je nosil? Nedokázala si vzpomenout.

Očividně příliš mnoho pila, ale nebylo v tom pití ještě něco? A ona bez ohledu na to, v jakém byla stavu, svolila k sexu? Byl jí příjemný? Ruce měla chladné a vlhké. Cítila, jak se jí kdesi pod hrudním košem začíná zvedat žaludek. Pokoj se jí opět roztočil před očima.

Pojednou si uvědomila, že venku na schodech slyší kroky rychle se blížící vzhůru k jejímu bytu. Ztěžka se zvedla, přeběhla ke dveřím bytu, zamkla je na závoru, upevnila řetěz a pak se celá roztřesená a plná strachu, jaký dosud nikdy nezažila, pomalu sesula na podlahu. Opřela se o zeď a přitáhla si bílý koupací plášť blíž k tělu. Po tvářích jí stékaly slzy. Kroky bez zastavení proběhly okolo jejích dveří a dozněly kdesi v horních poschodích.

Nakonec usnula tam, kde seděla, na podlaze a opřená zády o stěnu. Probudilo ji teprve klepání. Klika dveří se pohybovala. Dech se v ní zatajil.

Vzhlédla a zvedl se jí žaludek.

„Jess, jsi tam?“ Byl to Willův hlas. „Jess, jsi v pořádku? Poslyš, chtěl jsem se ti omluvit za ten včerejšek. Choval jsem se jako idiot. Moc mě to mrzí.“ Nadlouho se rozhostilo ticho a pak zaslechla povzdech. „Jess? Jsi tam? Děje se něco?“ Následovala další odmlka a po ní netrpělivé zvolání. „Uvidíme se v pondělí. Při úklidu, ano, Jess?“ Slyšela, jak se Will odvrací ode dveří, jak sbíhá ze schodů, a nakonec zaslechla, jak za ním dole bouchly domovní dveře. Pak se rozhostilo ticho.

Choval se jako idiot?

Ale jak se choval jako idiot?

Will to určitě být nemohl. V minulosti se nejednou pohádali, obzvlášť před rozchodem. A víc než hádali. Prali se. Ale on by ji nikdy k ničemu nenutil proti její vůli. Či snad ano?

Dokázal by jít za ní a za Ashem? Pokud to udělal, mohl se dostat dovnitř. S jistotou věděla, že má stále klíč od jejího bytu, a to přese všechno ujišťování, že jí ho vrátil. Nakonec spolu včera večer přece jen tančili. A víc než jednou. Na to si vzpomínala. Na okamžik si vybavila, jak kolem ní s láskyplnou důvěrností ovinul paže a jak se v nich bezděky uvolnila. A byl to nakonec Will, kdo se po pár minutách odtáhl a tančil dál sám v rytmu hudby, zatímco ji nechal tančit také samotnou.

S unaveným povzdechem zavřela oči.

Mnohem později zaslechla paní Lalovou z přízemního bytu, jak otevírá domovní dveře a vychází ven. Její pantofle pleskaly o zem. Šla jen na roh do obchodu, nepotřebovala se tedy přezouvat. Přes všechnu svou mizérii se Jess vzmohla na laskavý úsměv. Stará dáma na ni někdy zdola zavolala, jestli nechce přinést nedělní noviny nebo mléko, ale dnes ne. Dnes bylo ticho. Možná slyšela Willa, jak u ní buší na dveře, a myslela si, že Jess je někde pryč.

Ztěžka se vyškrábala na nohy, přešla k oknu a vyhlédla dolů. Po ulici se šourala paní Lalová, modrý propínací svetr navlečený přes dlouhé sárí a šedivé vlasy sepnuté do neuspořádaného uzlu. Jak ji tak Jess pozorovala, stařenka náhle zaváhala, zpomalila a přešla na druhou stranu ulice. Jess by ráda věděla proč. Zamračila se. Pak je uviděla. Dva černé mladíky potloukající se tam, kde ulice ústila do náměstí. Chvíli je pozorovala a hrdlo se jí stahovalo. Jeden z nich byl Ash. Druhý byl jeho starší bratr Zac. Stáli, upřeně se na ubohou paní Lalovou dívali a očividně se bavili jejími rozpaky. Jess viděla, jak Zac něco volá, a stará dáma přidala do kroku. Mířila k obchodu. Možná by Jess měla sejít dolů a zahnat je. Ostatně, co tu pohledávají? Oba přece bydlí v Constable Estate, na druhou stranu od školy. Téměř jako by si uvědomoval, že ho pozoruje, Ash se náhle pohnul. Vkročil do silnice, kde ho mohla lépe vidět a on možná mohl zahlédnout ji, a ona viděla, jak směrem k jejímu oknu opět skládá složitě teatrální, dvornou poklonu. Viděla Zaca, jak se směje a předvádí polovičatý kopanec mířící na bratrovu hlavu, zatímco Ash vyslal k jejímu domu vzdušný polibek. Pak se oba hoši otočili a nonšalantně zamířili ke stanici podzemní dráhy na rušné High Street.

Jess ucouvla od okna. Nemohl ji vidět. Byl příliš daleko. A nevěděl přece, kde bydlí. Či lépe řečeno, neměl by to vědět. Cítila, jak se jí zmocňuje ledový chlad. Udělal to on. Byl to Ash a teď se jí vysmívá. Bože, co jen bude dělat? Naznačil jí, co udělal. Se škodolibou radostí. Věděl, že ona ho nepotrestá. Vyzýval ji, aby to jen zkusila. Proto se klaněl. Její nejlepší student. Myslela, že si získala jeho důvěru a úctu, a on se jí takhle odvděčil!

* * *

V pondělí ráno zavolala Brianu Barkerovi, že dává výpověď. Řekla mu, že je nemocná. Příliš vystresovaná, než aby mohla dál učit. Pak zašla za svou lékařkou, která jí potvrdila, že výpadek paměti skutečně mohl být způsobený nějakou drogou. Pro jistotu si koupila antikoncepční tabletu. Na HIV test nepomyslela stejně jako na ostatní testy, na nichž lékařka trvala. Viděla její ustaraný výraz, když ji prohlížela. „Jestli nevíte, kdo to byl, Jess,“ řekla, „nemůžete riskovat. Ty podlitiny, ztuhlost svalů. V téhle záležitosti jste jistě nebyla dobrovolným účastníkem. Máte pravdu, byla jste znásilněna a měla byste jít na policii.“ V téhle věci ale Jess svůj názor nezměnila. Zbytek dne strávila v depresi a sebelitování.

Chvíli po páté se znovu rozezněl zvonek. Tentokrát otevřela. Byl to Dan. Při pohledu do její bílé tváře na okamžik zaváhal, ale pak prošel kolem ní, zamířil rovnou do obývacího pokoje a usadil se v křesle u okna. „Tak co je s tou výpovědí, o které jsem se doslechl? To nemyslíš vážně! Škola tě potřebuje. Já tě u sebe na katedře taky potřebuju. Navíc výpověď se dává s pololetním předstihem.“

„Oznámila jsem Brianovi, že jsem nemocná,“ řekla po chvilce ticha.

„A jsi?“ Pozorně jí hleděl do tváře.

Pokrčila rameny. „Ne. Ano. Mám svoje důvody, Dane. Mrzí mě, že jsem tě zklamala.“ Vzpurně na něho pohlédla. Pak odvrátila zrak. Seděla nejistě na kraji křesla proti němu.

„Jsi moje nejlepší profesorka literatury. Dokázala jsi zázraky. Jsi součástí týmu, Jess,“ mluvil opatrně. „Nemůžeš mi říct, proč chceš odejít?“ Přivřel oči. Stále ji bedlivě pozoroval.

Zavrtěla hlavou. „Promiň.“ I navzdory teplému odpolednímu vzduchu proudícímu oknem dovnitř spolu se zvuky provozu, doléhajícími sem z High Street, se zachvěla zimou.

„No tak. Potřebuju znát důvod. Pravý důvod. Co se stalo tak hrozného? Je v tom Will? Viděl jsem, jak tě otravoval kvůli tanci.“

Pokrčila rameny.

„Jess?“ Předklonil se, natáhl ruku a položil jí dlaň na koleno. Ucukla a on se zachmuřil. „Co se děje?“

Zavrtěla hlavou.

„Byl to Will, viď? Provedl něco, co tě vyvedlo z míry.“ Vstal, poodešel několik kroků a zase se vrátil. „Ublížil ti?“

Zavrtěla hlavou. Nedokázala mu nic říct. Nikomu nemohla říct, co se jí stalo.

„Byl to Will, viď?“ opakoval Dan. „Nikdy jsem tomu arogantnímu zmetkovi nevěřil.“

„Nemá s tím nic společného, Dane.“ Tiskla v ruce kapesník.

„Na diskotéce jste se pohádali. Viděl jsem vás.“

„Nebylo to nic vážného.“

„Mně to vážné připadalo.“ Přivřel oči. Na okamžik zavládlo ticho. „Proč jste se s Willem rozešli?“

„Do toho ti nic není, Dane. Nechci o tom mluvit.“

„Vypadal pěkně naštvaně, když jsi po diskotéce odešla. Nepřekvapilo by mě, kdyby šel za tebou a za Ashleym k tobě domů.“ Následovala další chvíle ticha. „Nebo to byl Ashley? Ashley ti něco udělal!“ otázal se Dan tiše. „Ten malý ničema. Co se stalo, Jess?“

„Nic.“ Zaťala ruce v pěst. „Nech to být, Dane.“

Na okamžik se oba opět odmlčeli a ona si v duchu vybavila Ashe u kovového plotu na náměstí. Jeho úklonu. Drzý pohled, který vyslal vzhůru k oknům jejího bytu. Vzdušný polibek. Snažila se vytěsnit tu představu z hlavy, ale ona odmítala zmizet. Tančila s ním. Líbil se jí. Provokovala ho. Možná v něm vzbudila falešné naděje. Nešťastně povzdechla. Ten hoch byl tak nadaný, na nejlepší cestě získat nejskvělejší ohodnocení. Kdyby proti němu vznesla obvinění a mýlila se a on to nebyl, policejní vyšetřování by mu stejně ublížilo. Cejch by z něj už nikdy nikdo nesmyl.

„Takže ty ses už rozhodla.“ Dan se vzdal dalšího vyptávání. „Chceš určitě odejít.“ Pozoroval ji tak upřeně, až měla pocit, že jí čte myšlenky. Přikývla.

Ještě několik okamžiků na ni mlčky hleděl. „Fajn. S Brianem to nějak vyřídím.“ Zřejmě se rozhodl, že už se s ní nebude přít. „Neboj se, dostaneš skvělé ohodnocení. O to se postarám, jestli ti jde o tohle. A pokud to vezmu z té světlejší stránky, pravděpodobně získáš fantastické místo v nějaké soukromé dívčí škole. To bude pro tebe nejlepší.“ Krátce a ostře se zasmál a ona se nad náhlou trpkostí jeho slov lehce zachmuřila. „V létě si udělej volno, Jess,“ pokračoval.

„Zapomeň na všechno, co tě tak rozladilo, a na podzim začni zase znovu!“ Předklonil se a opět jí poklepal na koleno. „Ať se stalo cokoliv, Jess, hoď to za hlavu. Nemysli na to. Zapomeň.“

II.

Stephanie Kendalová seděla u pracovního stolu a tvořila dekory na celý tác malých ozdobných šálků připravených k závěrečné glazuře. Vyhlédla z okna a zamračila se. Do zahrady už přestalo svítit slunce. Po trávníku směrem k ateliéru, kde pracovala a poslouchala rádio, se plazily dlouhé stíny. Předklonila se a přístroj vypnula. V náhlém tichu k ní otevřeným oknem dolehl vzdálený zpěv drozda. Třebaže byla o poznání menší a zaoblenější než její sestra Jessica, obě ženy si byly nepopiratelně podobné. Tuto podobnost zdědily po matce Aurelii Kendalové spolu s láskou k literatuře, s výtvarným nadáním, půvabem a nekonvenčností. Na matčino rozhodnutí žít v mezidobích, kdy se jako novinářka a autorka cestopisů zrovna netoulá po světě, jako poustevnice v malém domku uprostřed divokých francouzských Pyrenejí, zareagovaly obě její dcery tím, že se po ukončení studií a pedagogických kurzů usadily ve vnitřním Londýně. Jess tam dosud žila. Zato Stephanie se mu uzavřela, k jeho zářivým světlům se obrátila zády a peníze z rozdělení majetku po svém posledním rozvodu investovala do tohoto svého snu, malého venkovského hospodářství nedaleko míst, kde žila její matka předtím, než se rozhodla vyměnit velšské kopce za francouzské velehory.

Nebyla si už ale tak jista, že udělala dobře.

Odložila štětec, natáhla se pro hadr a otřela si prsty. Přitom se znovu zamračila. Ten zvuk byl tak tichý, že ho přes hudbu z rádia stěží zaslechla. Pouhé cvaknutí z protějšího konce ateliéru, nic víc.

Přelétla zrakem poličky s keramikou, pytle hlíny, nádoby s glazurou i plechovky s barvami na stole u zdi. Hrubé kameny staré stodoly byly doběla opršelé, úzká středověká okna zasklená, nerovné trámy vysoko nad její hlavou obroušené a sem tam z nich trčel ozdobný železný hák, z něhož visely exotické slaměné aranže a skleněný mobil tichounce cinkající v průvanu – dar od jednoho z mnoha obdivovatelů. Vtom se to ozvalo znovu. Cvaknutí následované tichým zachřestěním. Zatímco pracovala, muselo se otevřenými dveřmi dostat dovnitř nějaké zvíře nebo pták a teď se motalo v poličkách. Tiše odšoupla vysokou stoličku a vstala.

Několik minut pečlivého prohledávání ji nepřivedlo na žádnou stopu. Zdroj toho zvuku nenalezla a začínala si stále víc a více připadat nesvá. Cítila, že tam něco nebo někdo je. A pozoruje ji. Cítila upřený pohled těch očí v zátylku.

„Haló?“ Dokonce i jí samotné se zdál její hlas nervózní.

Přešla ke dveřím a vykoukla ven. Stodola, kde měla ateliér, přisedala v pravém úhlu k domu s jeho vybledlými kameny a střechou ze starých velšských břidlicových tašek, který spojila nově přestavěnou chodbou s kuchyní. Dveře, u nichž stála, vedly rovnou do původního hospodářského dvora ve tvaru L, kde stálo zaparkované její auto, obklopené terakotovými květináči s trsy levandule a rozmarýnu. Zachmuřila se. V době, kdy tento horský stateček kupovala, jí jeho naprostá osamělost připadala jako veliká přednost a ona zdejší ticho a klid většinou zbožňovala, i když si musela přiznat, že ten klid často nemívá dlouhého trvání, protože jejími dveřmi proudily zástupy přátel. Avšak v poslední době, když tu pobývala sama, ji cosi začalo znepokojovat. Byl to pocit, že ji někdo pozoruje. Že v domě s ní někdo nebo něco je. Ne lidská bytost, s touhle eventualitou by si podle vlastního mínění poradila. Ne. Bylo to něco mnohem nepostižitelnějšího. Zlověstnějšího. A nešlo jen o zvuky, třebaže se přistihla, že soustavně naslouchá a uvědomuje si je i přes hudbu a hlasy linoucí se z rádia. Ne, bylo to něco jiného.

Otočila se zpátky do ateliéru a vtom se jí zatajil dech. Na pouhý zlomek vteřiny se u protější hrany stolu mihl stín. Zamrkala a byl pryč. Anebo tam vůbec nikdy nebyl?

Zvenčí zaslechla krákat vránu letící nad údolím. Její stín se letmo mihl po teplých dlažebních kamenech dvora. Ten viděla jistě. Stín ptáka. S úlevou se obrátila a chystala se vejít do stavení, když vtom v kuchyni začal vyzvánět telefon.

„Steph, tady Kim!“ Zdálo se, že ten veselý hlas vyplnil každičké zákoutí sluncem. „Přemýšlela jsi už o mém pozvání? Přijeď za mnou do Říma, Stephanie, prosím tě o to. Můžeš tady pracovat. Můžeš si dělat, co chceš. Straším teď v tomhle bytě úplně sama. Všichni mí přátelé někam na léto odjeli. Musím tu vydržet ještě pár týdnů, než vyrazím k Jezerům, a moc tě tu potřebuju!“

Stephanie se nervózně ohlédla přes rameno do ateliéru. Když ji Kim pozvala poprvé, váhala. Vadilo jí, že v létě bude v Římě nesnesitelné vedro a hluk. A Kim, která ovdověla po necelých deseti letech manželství se svým báječným, zbožňujícím starším manželem, až příliš skvělým a dokonalým, než aby to mohla být pravda, uvelebená v nádherném bytě ve starém římském paláci a s manželovým obrovským jměním, které teď měla jen pro sebe, také rozhodně nemohla být tak osamělá, jak to líčila. Ale možná přece jen byla a kouzlo Říma bylo možná příliš vzrušující, než aby je šlo ignorovat. Koneckonců, Stephanie neměla co ztratit. Snad jen výdělek za týden práce na keramických

šálcích. Přinejhorším by mohlo přijít zjištění, že už spolu s Kim nevycházejí tak skvěle jako za starých dobrých časů na vysokoškolské koleji. O půl hodiny později tedy zapnula počítač, koupila si přes internet letenku a vytáhla ze skříně kufr.

* * *

Jess mlčela a smutně se usmívala, zatímco sestřin hlas zvonil v telefonu. Pak se náhle na okamžik odmlčel.

„Jess? Jsi tam? Neraduješ se se mnou? Znáš přece Kim, ne? Zůstaly jsme spolu v kontaktu.“ Ve Stephaniině hlase byl již znát zpěvný velšský přízvuk.

„To je fantastické, Steph. Jen…,“ Jess stiskla rty. „Jen jsem tě zrovna chtěla poprosit, jestli bych v létě nemohla přijet na Ty Bran a nějakou chvíli se u tebe zdržet. Mám už Londýna po krk a zoufale si potřebuju odpočinout. Někde, kde mě nikdo nenajde. Chci jen trochu klidu a malovat. Možná se i zamyslet nad tím, jestli nezměnit životní styl. Uvažuju o změně zaměstnání. Docela by mě zajímalo, jestli bych se uživila jako malířka.“ Nemělo smysl hovořit o pravých důvodech a kazit Stephanii den. Nemělo smysl probouzet v ní pocit, že by měla zrušit báječnou dovolenou.

„Ale to je skvělé!“ Stephaniinu obvyklou schopnost prokouknout sestřiny nálady otupilo její vlastní vzrušení. „Jen přijeď a udělej si pohodlí. Po pravdě řečeno, budu ráda, když se v mé nepřítomnosti o dům někdo postará. Kytky v květináčích potřebují čas od času zalít. Jestli přijedeš, bude to perfektní. Budeš tu mít naprostý klid a můžeš si tu po libosti malovat i přemýšlet.“

Když Jess položila telefon, ještě chvíli seděla a hleděla do okna. Dělá správně? Přistupuje na to, aby ji někdo vyštval z práce, kterou miluje, z bytu, jejž zbožňuje, z města, které si oblíbila, a připouští tak, aby si myslel, že mu to projde? A ono mu to projde! Žádná policie. Žádná identifikace. Pro něj z toho nevyplynou žádné důsledky.

Oknem do místnosti svítilo slunce. Dopadalo na její bledě zelený koberec a osvětlovalo každý drobný detail jeho vzoru. Pojednou zaslechla, jak dole bouchly dveře. Na schodech se ozvaly kroky. Pevné, rázné, mužné. Polkla. Mezi lopatkami jí stékal pot. Zamkla dveře bytu? Ale jistě. Začala tím být přímo posedlá. Seděla, neschopná pohybu, oči upřené na kliku dveří, soustředěná na ozvěnu kroků rozléhající se prostorem. Kroky došly na podestu před jejími dveřmi a zastavily se. Na okamžik zavládlo naprosté ticho. Pak se kroky opět pomalu rozezněly a pokračovaly do dalšího patra. Teprve tehdy si uvědomila, že úplně přestala dýchat. Třásla se od hlavy až k patě. Vyskočila, vběhla do chodby a zkontrolovala řetěz na dveřích. Byl na svém místě stejně jako závora a západka. Tehdy se její strach jako obvykle proměnil ve zlost. Tohle jí udělal! Nikdo… nikdo nemá právo ji takhle terorizovat, nutit ji, aby se cítila takhle zranitelná a ohrožená, navíc ve vlastním bytě! Bylo to absurdní. Nenáviděla muže, který jí tohle udělal, a nenáviděla sama sebe, že ze sebe nechala udělat oběť. Nebude žádnou obětí. Nějak musí znovu získat pochroumané sebevědomí.

Venku to bylo lepší. Cítila se tam bezpečněji. Na rušné ulici, uprostřed hluku, v přeplněných obchodech, nad sklenkou latté u stolku stojícího na chodníku před jednou z kavárniček, kde pozorovala holuby proplétající se neohroženě mezi nohama kolemjdoucích a uskakující před koly kár a bicyklů, všude tam jí bylo líp. Hospodu naproti přes ulici zdobily poutače, jež rozervaly zimní vichry, ale ony tu visely ještě řadu měsíců po akci, kterou inzerovaly:

Dvě jídla za cenu jednoho. Sledujte dnešní zápas u nás!

Přímo před ní, zadržován zábradlím, které mu bránilo přelít se do rušného provozu, čekal chumel lidí, až blikne zelená a oni budou moci přejít na druhou stranu. Naskočila zelená a lidé se dali do pohybu, avšak za nimi už se tvořil další houf. Přímo nad ní, ve větvích stromu, vězel zachycený jako mrtvý pták stříbrný balonek a vzdouval se v zeleném listí. Na konci ulice se proudy aut točily v nekonečném tanci na malém kruhovém objezdu. Jess usrkla kávy. Nechtělo se jí ani pohnout. Okolní hluk byl vytrvalý, přímo ohlušující. Řev motorů, hudba, vrkání holubů na římsách budov vysoko nad její hlavou, lidské hlasy a smích, křik, nadávky, klakson couvajícího náklaďáku a co pár vteřin zvonící mobily. Na pozadí sílícího lomozu tvořily jejich neodbytné vyzváněcí melodie nekonečnou kakofonii zvuků.

Právě tady se až doposud cítila v bezpečí. Doma. Pojednou to však všechno začala nenávidět. Chtěla jen ticho.

* * *

Začala systematicky balit. Dělat pořádek v papírech a odpoutávat se od školy i od přátel. Pouze na léto, vysvětlovala. Odjíždí, jen aby mohla být nějakou chvíli sama. Mít příležitost trochu malovat. Nikomu neřekla, kam odjíždí. Dělala, že to je tajemství. Jede jen tak pro zábavu. Kvůli samotě. Nebude to napořád. Miluje svůj byt, nechce ho prodat. Jen potřebuje trochu prostoru. Někde v bezpečí. Někde, kde ji nikdo nenajde.

Když vcházela do bytu, zazvonil telefon a ona ho bezstarostně zvedla v domnění, že jí volá ředitelova sekretářka Jane kvůli nějaké další byrokratické hlouposti, kterou je třeba vyřešit. „Haló?“ Pracně držela sluchátko u ucha, ruce plné nákupu, který vykládala na stůl. Dveře bytu za sebou nechala otevřené.

„Jakpak se máš, Jess? Už ses dala dohromady?“ Hlas v telefonu byl tlumený, hluboký. Nepoznávala ho.

„Kdo je to?“ Nákupní tašky jí spadly na zem. Otočila se, udělala dva kroky

zpátky ke dveřím, zabouchla je, natáhla se pro řetěz a zajistila je. „Wille, jsi to ty?“ Už jí dvakrát nebo třikrát volal, ale ona se s ním odmítla bavit.

Na svou otázku nedostala odpověď. Na druhém konci někdo ještě několik vteřin byl a poslouchal, cítila to, ať to byl kdokoliv. Pak zavěsil.

Když pokládala sluchátko, měla ruku zvlhlou potem. Posadila se ke stolu a zabořila hlavu do dlaní. Snažila se zklidnit dech. Zavolej policii, napadlo ji. Měla by teď zavolat policii. Ale jak by mohla? Už se jednou rozhodla, že nikoho volat nebude, a na tom byla odhodlána trvat. Prudce vstala, znovu sáhla po sluchátku a třesoucí se rukou vytočila 1471. Volající telefonoval ze skrytého čísla.

O půl hodiny později telefon zazvonil znovu. Stála a několik okamžiků na něj hleděla, než ho zvedla.

„Jess? Chtěl jsem se jen ujistit, že jsi od ředitelovy sekretářky dostala všechna úřední lejstra.“ Byl to Dan. Volal ze školy. Když hned neodpověděla, jeho hlas zostřel. „Co je, Jess? Co se stalo?“

„Někdo mi volá, Dane. Když to zvednu, neodpoví mi. Tentokrát se mě ale zeptal, jak se mám. Teprve pak zavěsil.“

„Poznala jsi ten hlas?“

„Ne.“

„Takže to nebyl Will?“

„Ne, myslím že ne. Nevím. Neřekl jsi Willovi, kam jedu, viď, že ne, Dane?“ Dan byl jediný, komu to pověděla. Znal Stephanii stejně dlouho jako ji. Všichni tři spolu studovali na koleji.

„Chtěla jsi, abych ti slíbil, že nic nepovím.“

„A myslela jsem to vážně.“ Kousla se do rtu.

„Jestli to nebyl Will,“ řekl pomalu, „mohl to být Ash.“ Zhluboka se nadechla. „Ne. Ano. Já nevím.“

„Ash je herec. Dokázal by změnit hlas, Jess. Jistě, neměl by znát tvoje číslo. Ale někdo mu ho mohl dát. Mohl se podívat na telefon, když byl u tebe v bytě.“ Na okamžik se odmlčel. „Byl u tebe, viď, Jess?“ Když neodpovídala, pokračoval. „Nebo si ho možná našel tady, v Janině kanceláři. Vím, že děcka by sem neměla mít přístup, ale chodí sem.“

Mlčky přikývla.

„Chceš, abych za tebou přišel?“

„Ne. Ne, Dane. Nedělej si starosti. To je v pořádku.“

„Dobře. Kdybys mě potřebovala, víš, kde jsem. Kdy odjíždíš?“

„Za den za dva. Jakmile vyřídím všechny písemnosti.“

„Fajn. Dávej na sebe pozor. Zítra ti zavolám, ano?“

Její kufr ležel otevřený na posteli. Když telefon znovu zazvonil, skládala do něj právě poslední kousky oblečení. Na okamžik se zarazila. Srdce se jí rozbušilo, ale pak se natáhla k nočnímu stolku a zvedla sluchátko. Nikdo se neozval.

„Haló?“ Zachvěla se. „Kdo je to? Mohl byste mi to říct? Jsi to ty, Ashi?“ Bez odpovědi. „Haló?“ Zatřásla sluchátkem. „Haló? Kdo je tam?“

Na druhém konci drátu se ozval tichý smích. Mužský. Hluboký. Anonymní. Položila sluchátko. Projel jí strach. Ten bídák si to vychutnává. Dobrá, ona mu to uspokojení nedaruje. Pohlédla v rychlosti na hodinky. Mohla by odjet ještě dnes večer. Hned teď. Nic ji tu už nedrží. Na těch pár týdnů si dokonce našla i nájemce, který se jí postará o byt. A když teď okamžitě odjede, stihne možná ještě Stephanii, než ta odjede do Říma. Ve Walesu bude v bezpečí. Tam ji nikdo nenajde. Pohlédla na mobil. Na ten jí dosud nevolal. Zřejmě nezná číslo, což je o důvod víc, proč se domnívat, že to nebyl Will. Will číslo jejího mobilu zná. Zná i Stephaniinu adresu – dokonce byl i na Ty Branu. Ví všechno, co jen o ní vědět lze. Jejím trýznitelem tedy nemůže být Will. Kdyby to byl on, je ztracena. Will by okamžitě uhodl, kam jela.

Slabým článkem jejího plánu byl Dan. Jediný člověk, který ví, kam skutečně jede. Zvedl telefon na třetí zazvonění.

„Dane, kdyby se po mně kdokoliv ptal, řekni, že jsem odjela se Stephanií a Kim na léto do Itálie, ano?“

Chmurně se pousmála, když slyšela, jak se Dan baví. Ostatně, to, co řekla, mohla docela dobře být pravda. Kdyby to Kim nevadilo, možná by se za Stephanií i rozjela. V každém případě neuškodí přihodit do kabelky pas.

Zavřela kufr a postavila ho ke dveřím bytu. Obsah lednice přemístila do kartonové krabice a cestovní chladničky, papíry rozházené po psacím stole do brašny spolu s notebookem a do další kartonové krabice složila dvě neduživé pokojové květiny, k nimž přihodila barvy a skicáky, které pro nedostatek času až příliš dlouho zanedbávala.

Opatrně otevřela dveře a vykoukla na chodbu. Rezervní klíč už dala paní Lalové, která jí slíbila, že dá na byt pozor, než přijde nájemník. Auto měla zaparkované o dvě ulice dál. Z kuchyňské poličky vzala klíče a seběhla ze schodů. Bylo ještě brzy a ulice, kudy lidé spěchali z práce domů, tonuly v záplavě slunce. Přes hluk pouličního provozu slyšela dozvuky hudby a z indické restaurace nedaleko vchodu do metra k ní zavanula vůně připravovaného masa.

Někdo, pravděpodobně paní Lalová, nechal dveře do ulice zavřené na závoru. Odjistila ji, zaváhala, vykoukla ven, rozhlédla se vpravo i vlevo a pak otevřela a vyšla. Nezamkla kvůli staré paní, až se bude vracet, a rozběhla se přes náměstí najít auto. Bylo jako obvykle těsně obstavené jinými a střecha byla hojně potřísněna trusem ptáků usazených na platanu, pod nímž parkovala. Po chvilce opatrného manévrování se jí podařilo vůz vyprostit. Vrátila se s ním k domovu a zaparkovala ve druhé řadě před domem. Vstupní dveře byly stále ještě otevřené. Zamračila se a rozhlédla kolem. Paní Lalovou ani nikoho ze spolunájemníků bydlících v horních poschodích nezahlédla. Na rohu postávala parta kluků, opodál skládali zedníci do vozu žebříky a kbelíky s fasádní barvou a z chodníku se na ně smály dvě černošské dívky v pestrém oblečení. Za nimi Jess zahlédla dvě ženy v černých šátcích. Poblíž domovních dveří nikdo nebyl; nikdo, kdo mohl vyjít z domu. Opatrně se do nich opřela a otevřela. Rozhlédla se po chodbě. Všude vládlo ticho. Po dvou schodech najednou vyběhla na podestu prvního patra. Byla tam tma, někdo opět rozbil žárovku.

„Haló?“ hlesla nervózně. „Je tu někdo?“ Žádná odpověď.

Třesoucí se rukou zašátrala v kapse a vytáhla klíče. Sotva stačila první z nich zasunout do klíčové dírky, dveře bytu se rozlétly. Dech se jí zatajil. Nakoukla dovnitř. Její kufr, tašky i krabice stály na svém místě. V bytě vládlo ticho, avšak cosi se změnilo. Někdo se tam musel dostat. Vytušila to. Cítila to. Nasála nosem vzduch. Voda po holení. A pot.

„Wille?“ Vůni, kterou cítila, nepoužíval, avšak byl jediný, o kom věděla, že má klíč od jejího bytu. Pokud ovšem sama nenechala dveře otevřené. Ale to nenechala. Nebo ano? Věděla, že zavírala. Ale opravdu? „Wille, jsi tu?“ hlesla roztřeseným hlasem. Byla ve střehu, připravená dát se útěk.

Žádná odpověď.

Opatrně nahlédla do obývacího pokoje. Na konferenčním stolku ležela veliká kytice.

Srdce se v ní zastavilo. Rozhlížela se po pokoji, strnulá jako zajíc ve světle reflektorů.

„Wille?“ Hlas se jí chvěl.

Všude ticho. I v tom panickém strachu, který se jí zmocnil, najednou cítila prázdnotu bytu.

„Wille?“ Po špičkách zamířila ke dveřím do ložnice. Nikdo tam nebyl. Vzorně ustlaná postel, pečlivě poklizené povrchy, zpola zatažené závěsy, to vše bylo tak, jak to zanechala. Obrátila se a nahlédla do kuchyně i do koupelny. Obě byly prázdné. Zdálo se, že dovnitř nikdo nevešel. Pokud mohla soudit, jejích krabic u dveří se nikdo ani nedotkl. Ať byl za tu krátkou dobu, co byt opustila, uvnitř kdokoli, už odešel. Zavřela vstupní dveře, zhluboka se nadechla a vrátila se ke květinám. Mezi růžovými a modrými poupaty chryzantém v růžovém celofánu, ovázaných růžovou stuhou, uviděla malou obálku. Chvějící se rukou ji vytáhla a otevřela.

Z Troila a Cressidy:

Díky za všechno. Sbohem.

Pod tím bylo v rychlosti naškrábáno: Měla jste otevřeno. Mrzí mě, že jsem vás nezastihl doma. A.

Takže v jejím bytě byl Ash. Ne Will. Ash, který citoval Shakespeara z Troila a Cressidy. Musel ji sledovat a čekat, až vyjde, aby se mohl vplížit dovnitř. Zavřela oči a otřásla se.

Naložit věci do auta jí trvalo deset minut. Když spěšně vybíhala do schodů a se všemi taškami a krabicemi zase sbíhala dolů, neustále se rozhlížela po chodníku. Konečně měla všechno ve voze. Vrátila se ještě naposledy do bytu a rozhlédla, aby zkontrolovala, zda na nic nezapomněla. Zůstala tu jen kytice květin. Se znechuceným úšklebkem ji vzala a nacpala do odpadkového koše. Obálku hodila za ní. Pak vyběhla ze dveří, zamkla za sebou na dva západy a spěchala do auta.

Jen co dosedla za volant, rychle se zevnitř zamkla a zhluboka se nadechla, aby se trochu uklidnila a setřásla panický strach. Už je po všem, pomyslela si.

„Není tu. Nedozví se, kam jedu. Budu v bezpečí,“ šeptala si polohlasem, když zastrkovala klíč do zapalování a startovala.

III.

Ve chvíli, kdy starý ford zadrncal na příjezdové cestě k domu, pohlédla Jess přes přední sklo na sestřino malebné hospodářství schoulené na zalesněném svahu a zaplavil ji silný pocit štěstí a úlevy. Ten ovšem poněkud zakolísal, když vjela do dvora a vypnula motor. Kde je Stephaniino auto? Dům byl prázdný. Přijela pozdě. Stephanie už odjela – proč by jinak byly domovní dveře zavřené? Po celý ten čas, co tu Stephanie žila, je zavřené nikdy neviděla – dokonce ani v zimě.

Celá rozlámaná po dlouhé cestě vystoupila z auta a rozhlédla se. Zahnala náhlý pocit osamění a vydala se hledat klíč. Byl v obvyklé skrýši pod terakotovým květináčem na zápraží před vchodem do domu, omotaný pavučinami – důkaz, jak zřídka jej někdo používá. Jak se pro něj shýbala, z hnízda ve stínu nad její hlavou vylétla rozhořčená vlaštovka a zanechala za sebou chumel zpola opeřených mláďat deroucích se ven z hnízda a zvědavě si ji prohlížejících.

Zastrčila klíč do zámku, ztěžka jím otočila, otevřela a vešla. V domě vládlo nezvyklé ticho.

Její sestra byla společenská žena. V minulosti, kdykoliv ji Jess navštívila, byl dům plný lidí – malířů a spisovatelů utíkajících z města i bývalých milenců či manželů, kteří se sestrou zůstávali v podivuhodně dobrých vztazích, kolegů-učitelů z fakulty v západním Londýně, kde Stephanie deset let učila, než se začala cele věnovat keramice, lidí, s nimiž se seznámila na svých cestách, zvířat, která se za ní stahovala z širokého okolí, jakož i náhodných známých, s nimiž se za svých pracovních cest seznámila jejich matka, a nasměrovala je k dceři do Walesu. Když Jess vyložila věci z auta a začala pomalu prozkoumávat dům, který bude přes léto jejím hájemstvím, čekala, že na ni každou chvíli z některého z pokojů vykoukne rozespalá tvář či se objeví zatoulaná kočka, ztracené jehňátko nebo nějaký umělec bez domova, který vyspává kocovinu. Nikdo tam ale nebyl. V domě bylo vzorně uklizeno, avšak prázdno. Na kuchyňském stole našla vzkaz a bonboniéru.

Promiň, že tu už nejsem, abych tě uvítala. Užij si dosyta klidu. Zůstaň tu, jak dlouho budeš chtít. Myslím to vážně. Víno je v lednici. Už se těším, až se uvidíme. S+++

Jess se usadila v největším z hostinských pokojů. Byla v něm manželská postel s patchworkovým přehozem, letitá skříň z borového dřeva a staré francouzské křeslo s područkami. Na naleštěných prknech podlahy ležel krásný, byť značně opotřebovaný afgánský koberec. Bylo tu spousty místa na knihy a měla tu i vlastní, starobyle vyhlížející koupelnu přestavěnou z vedlejší místnosti, kdysi nepochybně dalšího pokoje, schovaného za obrovským komínovým tělesem. Menší ze dvou svých květin, bohatě obsypanou šarlatově rudými květy, postavila Jess opatrně na okenní parapet. Další rostlinu, tchynin jazyk, který jí věnoval Will a který málem nepřežil jejich rozchod, když ještě po Willovi házela věcmi, umístila do koupelny dost velké na to, aby se do ní vešel starožitný toaletní stolek a rozvrzaná židle přikrytá exotickým purpurovým přehozem, jakož i další knihovnička vyjímající se vedle vany stojící volně v prostoru.

Jess prošla i celý zbytek domu. Obývací pokoj se vzorně vymeteným otevřeným krbem, v němž bylo narovnáno suché dřevo, i jídelnu s velkým stolem, u něhož se tak často tísnili hluční lidé, hádající se a mluvící jeden přes druhého. Stephanie vařila dosti dobrodružně a ne vždy se jí vše povedlo – z jejích kulinářských krizí ji nejednou vytrhl některý z jejích nadanějších hostů, kterému patrně nevadilo, že se z něj na poslední chvíli stal šéfkuchař. Jess se při té vzpomínce láskyplně usmála. Pak pokračovala dál do velké, staromódní a teď zcela nepřirozeně uklizené kuchyně s výhledem do dvora a poté zamířila do spojovací chodby s malými špičatými okny, postavené tak, aby ladila se středověkými liniemi půvabné staré stodoly, z níž si Stephanie udělala ateliér. Zůstala stát ve dveřích a pohledem přelétla opuštěný materiál na poličkách, nové hrnky pečlivě zabalené v krabičkách, umělecké kousky, jež Stephanie prodávala prostřednictvím místních galerií v Radnoru, Herefordu a v Hay, i hromádky všelijakých střepů. Takhle se jí ateliér pranic nelíbil. Prázdný jako celý dům, s vychladlou pecí. Jako by celé to místo bez sestry ztratilo duši. Několik okamžiků stála a naslouchala vzdálenému zpěvu ptáka. Zachvěla se. Pak se otočila zpět do chodby, ateliér zanechala vlastnímu osudu a vrátila se do kuchyně.

Možná to přece jen nebyl tak dobrý nápad sem jezdit, když tu Stephanie není, pomyslela si.

Proč Stephanie neřekla rovnou, pojeď se mnou? Pojeď do Říma. Za sluncem. Jess zlostně pohlédla na květiny namačkané na okenním parapetu nad dřezem. „Všechno je to vaše chyba,“ řekla nahlas. „jsem tu od toho, abych se o vás starala, a to jsem vůbec nechtěla.“

Zamračila se. Chtěla malovat. Zapomenout na Londýn i na to, co se jí tam přihodilo. Dívat se dopředu, a ne zpět. Ta myšlenka jí zvedla náladu. Pojednou se nemohla dočkat, až otevře skicák a opět zažije ten konejšivý pocit, že může držet v ruce tužku nebo štětec. Chtěla zachytit všechno. Stromy. Siluetu kopců. Měkké, důvěrně známé linie kamenných zdí, barvy květin, neuvěřitelné struktury okvětních plátků orchideje na kuchyňském parapetu. Všechno bude v pořádku.

* * *

Té noci se jí opět zdál ten sen. Stála venku přede dveřmi a hleděla přes dvůr k otevřené bráně a lesu za ní. Větve stromů se divoce míhaly a ona cítila, jak se širokým údolím řeky, vinoucí se pod svahy s políčky, blíží bouře. Když tentokrát zaslechla ten hlas, byl tenký a rozechvělý.

Můžeme už přestat s tou hrou? Já se bojím.

Vycházel odkudsi z lesa, téměř přehlušen šuměním dešťových kapek bubnujících do listí stromů.

„Kde jsi?“ Jess se rozběhla k bráně. „Pojď dovnitř. Přijde liják. Pojď sem, drahoušku. Tady budeš v bezpečí.“

Déšť sílil. Cítila, jak se jí vsakuje do bundy, máčí jí vlasy. Když vyhlédla ven do tmy, svezly se jí prsty po kamenném sloupku brány. „Kde jsi?“

Vtom pěšinu ozářil blesk a ona zahlédla v dálce malou holčičku s prameny světlých vlásků splývajícími po ramenou a s prosebným výrazem v drobné tvářičce. Pak se vše opět ponořilo do tmy.

„Počkej. Už jdu. Čekej tam.“ Jess se rozběhla blátem po pěšině. Nohy jí podklouzávaly. Zahřmělo.

Prudce otevřela oči. Ležela na posteli a hleděla do stropu. Ještě zlomek okamžiku viděla obraz ze snu, než se ztratil, a ona zaslechla bubnování deště do střešních tašek i do dlažebních kamenů na dvoře za oknem. Déšť byl skutečný. Stejně tak dunění hromu. Když nad domem zahřmělo podruhé, posadila se a rozsvítila lampičku.

V kuchyni se přistihla, jak upřeně zírá z okna do noci. V tom snu viděla dítě. Ztracené dítě. Zachvěla se. Bylo by hrozné potloukat se v noci venku za takového počasí. Právě se chystala sáhnout po rychlovarné konvici, když za dveřmi vedoucími do chodby ke Stephaniině ateliéru zaslechla ránu. Se zachvěním se zachumlala do koupacího pláště. Měla by jít a podívat se, co to bylo. Možná vítr serval ze střechy tašku, anebo se otevřelo okno. Jestli to tak nechá, něco se zničí. Strach, který ji náhle přepadl, byl zcela iracionální. Byl to londýnský strach. Tady je ale přece v bezpečí! V tomhle útulném ráji ji nikdo nemůže ohrožovat. Není se čeho bát, snad jen toho, že by se sestra zlobila, kdyby se některý z jejích půvabných výtvorů rozbil. Vykročila ke dveřím.

Před nimi se zarazila a zůstala stát, ruku položenou na závoře a ucho přitisknuté na dřevěnou kazetu. Do střechy bubnoval déšť a vytékal z okapu kdesi mezi kameny pode dvorem. Pomalu vzala za klíč a otočila jím. Trvalo několik vteřin, než se přiměla otevřít. Chodba tonula ve tmě. Do tváře jí zavanulo vlhko a chlad. Někde se muselo otevřít okno. Zhluboka se nadechla a několika kroky přeběhla chodbou ke dveřím do ateliéru. Odemkla a zašátrala po vypínači. Náhlá záplava bledého, chladného světla rozlévajícího se z výšky mezi stropním trámovím okamžitě odhalila krabici s dokončenými keramickými figurkami, jež Stephanie zabalila a připravila k expedici. Ležela rozbitá a otevřená na zemi a kolem ní vysypané postavičky roztříštěné na tisíc kousků.

„Ne!“

Jess se k ní rozběhla, sklonila se a jemnými prsty přejela po křehkých keramických střípcích. Pak se narovnala a rozhlédla se. Žádné otevřené okno tu nebylo. V ateliéru vládl ledový chlad, avšak necítila průvan, nic, co by mohlo shodit krabici ze stolu, kde předtím stála. Jess se kousla do rtu a smutně vstala. Třeba se do ateliéru dostalo nějaké zvíře. Kočka nebo pták. Znovu se rozhlédla, tentokrát pozorněji, a poslouchala, avšak šumění deště přehlušilo jakékoli jiné zvuky, které by mohly být slyšet. Cítila, jak se jí zmocňuje stále větší nervozita. Silou vůle se přiměla celou stodolu obejít. Nakoukla do stínu za keramickou pecí, na špičkách zkontrolovala horní poličky, kde stály plechovky a láhve s barvami, přejela prstem po světlém prachu z terakotové hlíny na pracovním stole. Nikdo tu nebyl. Ani stopy po nějakém vetřelci. Zdálo se také, že úhony nedoznalo nic jiného. Nakonec se zastavila, naposledy se otočila a rozhlédla se kolem dokola. Venku za okny zasvítil blesk. Déšť pomalu ustával. Pojednou si uvědomila, že v ateliéru zavládlo naprosté ticho. Pospíšila si ke dveřím, naposledy se ohlédla, zhasla, zavřela za sebou a zamkla.

Teprve ve vlídném teple kuchyně si uvědomila, že se celá třese. Zatáhla světlé závěsy s květinovým vzorem a oddělila se tak od černočerné tmy za okny. Ve chvíli, kdy se konečně opět natáhla pro rychlovaznou konvici, ozval se hlásek šeptem přímo za ní.

Můžeme si už přestat hrát?

Jess strnula. Hlas ze snu byl v místnosti s ní.

Venku je mokro a zima. Pusť mě dovnitř.

Ne. Holčička nebyla v místnosti. Stála venku za okny. Jess se rozběhla ke dveřím do dvora, položila ruku na závoru, ale pak zaváhala. „Haló?“ zavolala. Poslouchala. Žádná odpověď. „Jsi tam?“ Pomalu otočila klíčem. Na dveřích nebyl žádný řetěz podobný tomu, který měla v Londýně. Stephanie by se představě něčeho takového uprostřed této venkovské idyly vysmála. Jess se zhluboka nadechla, otevřela dveře na škvíru a vykoukla ven. Noc byla stále mokrá a větrná a z nebe se snášel drobný déšť. Slyšela, jak šustí větve stromů, jak se listy otírají o zeď stavení a voda se zurčením stéká do přeplněného okapového žlabu. Zašátrala po zdi vedle sebe ve snaze najít vypínač od venkovního světla. Dvůr byl opuštěný, na předním skle jejího vozu se zelenaly přilepené listy jilmů, jež vítr serval ze stromů u cesty, a v kaluži zčeřené dešťovými kapkami se odráželo světlo. Na zemi kousek ode dveří ležela rozlomená střešní taška. Několik vteřin se rozhlížela a pročesávala zrakem temnotu. Venku nikdo nebyl. Jak by mohl být? Rychle opět zabouchla dveře a zamkla. Přitáhla si koupací plášť blíž k tělu. To dítě patřilo do jejího snu. Nic víc.

Nahoře ve svém pokoji zalezla do postele a nechala svítit lampičku. Nešťastně složila hlavu do polštářů. Nikdy se necítila osamělejší. Připadalo jí, že uběhly celé hodiny, než se jí podařilo zavřít oči a upadnout do neklidného spánku. Během pár okamžiků se ponořila zpátky do snů.

* * *

„Pospěšte si, děti!“ Eigon, nejstarší dcera krále Caradoka, vycítila v matčině hlase paniku. Vyděsilo ji to. Matka se nikdy nebála. Cerys byla odvážná, klidná a krásná žena, kterou její manžel i všechny děti zbožňovali, lid jejího muže ji držel v úctě a sloužící ji milovali.

Z širokého říčního údolí hluboko dole se po strmém úbočí kopce, na němž stála pevnost, vyškrábali udýchaní poslové a přinesli všem přítomným zprávu, jíž se všichni už dlouho obávali. Došlo ke strašlivé porážce. Po celou tu dobu, kdy stáli na palisádách, pozorovali dění a modlili se, k nim zdálky doléhal lomoz bitvy, křik bojujících, ržání koní i zář ohňů. Až doteď byla Cerys silná. Vždycky si byla jista Caradokovým vítězstvím. Byl válečník. Modla svého lidu.

Obdivuhodně rychle se vypracoval z mladšího syna krále Catuvellaunů na vůdce všech kmenů, jež doposud vzdorovaly moci římských invazních sil. Jeho chrabrost i smrt starších bratrů jej vynesly zprvu do pozice krále jeho vlastního lidu a nedlouho poté i předáka konfederace západních kmenů, které se do té doby dokázaly ubránit římskému jařmu. Až dosud se zdálo, že je neporazitelný. Měl svůj lid vést k vítězství a vyhnat Římany ze země. Prozatím vždycky uspěl. Byl největším králem, jakého kdy britské kmeny měly.

Celá bílá hrůzou naslouchala Cerys přerývanému líčení posla. Bojiště v oblém zákrutu ramene velké řeky Sabriny se toho večera stalo svědkem krveprolití takového rozsahu, jaké muži pod Caradokovým vedením doposud nikdy nezažili. Římané zvítězili; král, její manžel, uprchl do temné noci a kohorty římských veteránů opustily pole smrti i obírání mrtvých a zamířily k pevnosti na kopci, kde Caradokova žena a děti čekaly na králův návrat.

Cerys rozkázala, aby se každý, kdo v pevnosti ještě zůstal, dal ihned na útěk. Pak chytila za ruku Eigon a proklouzla mohutnou dubovou branou, následována dvěma ženami, chůvou svých dětí Alys a jednou ze svých společnic Blodeyn. Ty mezi sebou zpola nesly a zpola táhly Eigoninu mladší sestru Gwladys a jejich maličkého bratříčka Toga. Ženy, jež neměly nic než to, v čem byly oblečeny, sbíhaly udýchaně z kopce a ve tmě se smekaly a zakopávaly o drny a kameny.

„Tudy!“ Cerys mávla rukou do bezpečí hlubokého lesa, který pokrýval západní svah kopce a vyplňoval celé údolí při jeho úpatí. „Tady nás nenajdou.“ V duchu pronesla modlitbu k bohyni těchto lesů, aby to byla pravda.

Odkudsi se zčistajasna přihnala letní bouře. Zvedl se vítr. Když tři ženy se třemi malými dětmi prchaly do zmítajícího se, burácejícího úkrytu pod rozkývanými větvemi a třepotajícím se listím, připomínal jeho hukot dunění mořských vln rozbíjejících se o pláž. Téměř okamžitě musely zastavit. Před nimi se vztyčila hradba hustého podrostu.

„Kudy?“ Alys se snažila proniknout zrakem tmu. Ohlédla se přes rameno. Nepřítel už stál před branami pevnosti. Plameny, jež náhle vyšlehly z hořících valů, již nebylo vidět. Přes sténání stromů už ženy neslyšely ani křik vojáků.

„Maminko!“ Eigon chytila matku za plášť.

Cerys se ohlédla, sklonila se a políbila dcerku na tmavou hlavičku. „Buď statečná, miláčku!“

„Je tatínek mrtvý?“

Dítě cítilo, jak se ruka matky svírající mu paži a bojující se slzami na okamžik zachvěla. „Ne. Jsem si jista, že žije. Musí.“

„Ale neutekl by, viď? Nenechal by nás samotné!“ Eigon se držela matky ještě křečovitěji.

„To nevím. Ukrývá se, tak jako my. Čeká, až Římané odejdou.“ Cerys se ohlédla přes rameno. „Tak pojď. Potřebujeme se dostat hlouběji do lesa.“

„Mami?“ Pětiletý Togo natahoval. Byl nejmladší z dětí, pojmenovaný po Caradokově starším bratrovi, kterého Římané přede dvěma lety zabili. Gwladys bylo sedm a Eigon skoro deset. Eigon a Togo měli tmavé vlasy, bledou pleť a jasné šedé oči po své silurské matce; půvabná Gwladys měla otcovy pronikavě modré oči.

„Pojďte děti. Pojďte. Najdeme si nějaký úkryt. Všechno dobře dopadne.“ Cerys už nedokázala skrývat strach. Hlas se jí chvěl. Vykročila naslepo do hloubi lesa a ostatní ji následovali.

Nyní opět klopýtali do kopce a prodírali se lesem pokrývajícím strmé úbočí kopce. Oranžová zář za nimi sílila, stoupala k obloze a ozařovala temné mraky. Římané již dobyli pevnost a zapalovali jedno po druhém všechna stavení uvnitř palisády. „Modleme se, aby se podařilo uprchnout i všem ostatním,“ zamumlala Cerys. „Ti vojáci nebudou mít s nikým smilování.“

Postupovali dál, teď o poznání pomaleji, a prodírali se hustým podrostem.

Dvě mladší děti plakaly strachy a vyčerpáním. Eigon se stále držela matky, když vtom Cerys s bolestným výkřikem upadla. Uklouzla na blátě při okraji liščí nory a ošklivě si podvrkla kotník.

„Maminko!“ Eigon se zoufale snažila pomoci matce vstát. Všichni se ohlédli zpátky za sebe.

„Počkej.“ Blodeyn pomohla Cerys na nohy. „Najdu ti hůl, aby ses mohla opírat.“

„Snad dokážu jít sama!“ Cerys se silou vůle snažila udržet na nohou. „Tady zůstat nemůžeme,“ procedila skrze zaťaté zuby. „Musíme si najít nějaký úkryt. Ale tady ještě ne. Ještě se nemůžeme zastavovat.“

Nakonec nalezli útočiště v kamenné chýši na vzdáleném okraji hvozdu. Střecha byla zčásti propadlá a ve vlahé tmě to bylo cítit po suchém kapradí, senu a ovčím trusu, avšak konečně se ocitli z dosahu hučícího větru. Vyčerpané ženy s dětmi sklesly na zem a ze všech sil se snažily popadnout dech. V chýši byla tma jako v pytli, avšak ony se v danou chvíli cítily v bezpečí.

Alys usadila všechny tři děti do teplého sena a v hluboké temnotě si našla cestu k Cerys. „Dovol, abych ti prohmatala nohu. Zjistím, jestli není nalomená.“

O několik okamžiků později Eigon zaslechla, jak matka sykla bolestí, když jí Alys pátravými prsty zmáčkla oteklé místo nad okrajem střevíce. „Je to jen výron. Utrhnu kus látky ze své tuniky a ovážu ti to.“ Cerysiny protesty přehlušil rázný praskavý zvuk, jak Alys odtrhávala lem svého šatu. „Ráno tady někde najdu trochu kokošky pastuší tobolky a bažanky na zábal proti otoku,“ pokračovala. Její hlas byl silný a pevný a všem dodal odvahy.

Usnuli za šumění deště vsakujícího se do zbytků prohnilých došek, které ještě na střeše držely, příliš vyčerpaní, než aby cítili zimu a hlad. Dívenky se choulily pod matčiným pláštěm, zatímco chlapeček spal v Alysině náruči.

Byla to Eigon, kdo zaslechl dusot koňských kopyt. Prudce otevřela oči. Zahlédla světlo pochodní, odraz plamenů mihotající se na vlhké zdi kousek od ní. „Mami!“ zvolala. „Musíme utíkat!“

Asi dvacet kroků od chatrče zastavili čtyři jezdci. Cerys na ně zděšeně zírala. Pak se bleskurychle otočila k dětem. „Jděte!“ zašeptala. „Utíkejte! Přišel čas zahrát si na schovávanou, děti. Do lesa! Mezi stromy! A nevylézejte, dokud vás nezavolám!“ Strkala tři rozespalá dítka k otvoru v pobořené zadní stěně chýše, dřív než se Alys a Blodeyn stačily posadit.

Dva z mužů sesedali. Jeden držel pochodeň vysoko nad hlavou, aby mu plamen ani kouř nešly do tváře, světlo ohně však přesto do nejmenších podrobností ozařovalo každý detail jeho přílby, lícnic lemujících jeho blátem postříkanou, osmahlou tvář i rudý kožešinový chochol. To světlo dosud nedosáhlo do nitra chýše. Když do ní dopadlo, uviděl voják pouze tři vyděšené ženy, jak vstávají ze země a oprašují si slámu z šatů. Děti byly pryč.

Eigon pádila do černé tmy a držela za ruce bratříčka a sestřičku. Chlapeček zaskučel strachy. Přitáhla ho blíž k sobě. „Ticho! Drž se mě za ruku. Musíme se schovat!“ Svezli se z prudkého svahu a celí udýchaní zalehli v zabláceném dolíku vyšlapaném ovcemi pod lískovým keřem. Eigon zavřela oči a čekala. Znovu se rozpršelo. V dálce zaslechla hřmění hromu. Zdrceně objala sestru a bratra a sevřela je v náruči. „Hrajeme na schovávanou,“ opakovala spíše pro sebe nežli pro ně. „Musíme čekat, dokud nás nezavolají. Hrajeme na schovávanou. A musíme být zticha.“

Čekali dlouho. Pršelo stále víc. Všechny tři děti se třásly zimou. Nakonec to už Eigon nevydržela. Posadila se. „Počkejte tady,“ řekla sourozencům. „Neodvažujte se ani pohnout. Maminka říká, že vycházet je nebezpečné, slyšíte? Jdu se podívat, co se stalo.“

Ve tmě bylo těžké najít cestu zpátky, avšak po několika neúspěšných pokusech a chvílích bloudění nakonec přece jen rozpoznala černý obrys chýše u kraje lesa, rýsující se na pozadí temného úbočí kopce. Z místa, kde stála schovaná za stromem, už žádné koně neviděla. Promočená až na kůži a třesoucí se zimou se odplížila na pěšinu a přiblížila se k chýši.

„Maminko?“ hlesla. Žádná odpověď.

„Mami, kde jsi? Ještě pořád hrajeme?“ Po špičkách se přikradla blíž a nakoukla dovnitř. Chýše byla prázdná. „Mami?“ Otočila se a zahleděla se do tmy. „Maminko!“ zašeptala rozechvěle.

Kdesi poblíž jí v odpověď zařehtal kůň a ona strnula. Ten zvuk vycházel od skupiny stromů za pobořenou kamennou zdí. Připlížila se k ní a pak je uviděla. Muži zarazili jednu z pochodní do škvíry mezi kameny. V syčivém, mihotavém světle spatřila matku, jak s šatem vyhrnutým až k pasu leží na zemi, a na ní jeden z vojáků. Svíral jí ruce za zápěstí, držel je nad hlavou a znovu a znovu se ukájel na jejím bezvědomém těle. Cerys měla pořezanou tvář a jedno oko nateklé. Opodál ležela kopající Alys, na níž se střídali další dva vojáci. Po Blodeyn jako by se slehla zem.

„Maminko,“ zašeptala Eigon bezhlesně, strnulá hrůzou. „Ještě pořád hrajeme na schovávanou?“ Muže za sebou neviděla.

„Ale copak to tady máme? Další malou Britku?“ Než se vzpamatovala, chytly ji dvě ruce, zvedly ji do okruhu světla pochodně a odhodily na zem vedle matky.

* * *

Ten nekonečně zoufalý dětský křik Jess probudil. Ležela s očima upřenýma do stropu, zatímco pokojem dozníval zvuk Eigonina hlasu. Venku začínalo svítat. Z lesů za bránou pod oknem její ložnice k ní doléhal radostný sbor ptačích hlasů. Třásla se strachy, a když se posadila, cítila, že prostěradlo pod ní je promočené potem.

Zdálo se jí o znásilnění. Ne o jejím vlastním. O znásilnění někoho jiného. O strašlivém, surovém, krutém znásilnění. Znásilnění dítěte. S pláčem na krajíčku se vyhrabala z postele a rozběhla se do koupelny. Zvracela. Rozhořčení nad tím, čeho se stala svědkem, nemělo konce a ona je nedokázala vyhnat z hlavy. Tváře těch chlapů. Pach slasti. Kruté posměšky. To, jak jeden z nich vytáhl dýku a prořízl Alys hrdlo, když se snažila vrhnout se mezi něj a dívenku. Jak ji nechal ležet na zemi jako rozbitou loutku s hlavou zpola odříznutou od těla. A to dítě, dívenka, jejíž křik se Jess zabodával do uší. Jeden z těch chlapů ji držel na zemi, zatímco další srazili její matku, která se probrala a snažila se připlazit dceři na pomoc, až dopadla do podupané trávy u kamenné zdi a přestala se hýbat docela. Avšak teprve třetí muž dítě krutě znásilnil.

Jess si znovu a znovu oplachovala tvář studenou vodou. Celá se chvěla. Byl to ten nejživější sen, jaký kdy měla. Byla tam. Aniž mohla nějak pomoci, sledovala strnulá hrůzou, jak muži odhodili dětské tělíčko stranou jako hadrovou panenku, odešli najít své koně, nasedli a odjeli.

„Drahoušku! Jsi v pořádku?“

Opravdu v tom svém snu promluvila nahlas? Nebyla si tím jista. Vztáhla ruce, aby dítě sevřela v náruči a pochovala? Ani to nevěděla jistě.

S tichým zasténáním si vlezla do sprchy, pustila vodu a stála pod očistným ledovým proudem, dopadajícím jí na hlavu, dokud nebyla celá prokřehlá. Teprve pak vodu zavřela a natáhla se po koupacím plášti.

* * *

Byla zhruba v polovině schodů dolů, když jí do vědomí probleskl obraz. Mužská ruka na jejím těle, která ji svírá a nepouští. Byla ve své ložnici. Neviděla nic než polštář, který jí zakrýval polovinu tváře, a slyšela hudbu. Jedno ze svých starých CD. Tichou. Povzbudivou. A pak ucítila ruku na svých ňadrech a ta ruka ji tlačila zpátky na lože.

To bylo vše. Ta vzpomínka zmizela stejně rychle, jako se jí vybavila. Zůstala stát uprostřed pohybu. Rukou se přidržovala zábradlí. Tohle nebyla součást jejího snu o tom dítěti. Byl to její byt a její vlastní postel. Doktorka jí řekla, že se jí mohou začít vracet vzpomínky. Mohou přicházet v krátkých záblescích, a jak se začnou vytrácet dlouhodobé účinky drogy, kterou použil, aby ji omámil, mohou se dostavit i noční můry.

Nejistým krokem došla dolů do kuchyně. Jako stroj zapnula varnou konvici a připravila si šálek a konvičku na kávu. Když do ní odměřovala kávu, třásla se jí ruka. Venku za oknem už do dvora svítilo slunce. Geranie v květináči u vchodu do ateliéru skoro svítily, když na jejich poupata dopadly sluneční paprsky. Hrubé kameny zdiva vrhaly mozaiku nepravidelných stínů do místa, kde na původní stodolu navazovalo novější zdivo. Zamračila se. Poznávala tvary starobylejších kamenů. Sluneční světlo. Světlo pochodně. Pochodně, z níž se linulo světlo a stoupal kouř. Toto byla scenérie z jejího snu. Prudce postavila šálek na kuchyňskou linku, zamířila ke dveřím a vyšla do dvora. Vzduch byl hebký a voněl. Byl to horský vzduch prosycený vůní trávy a mateřídoušky, hlodášových keřů a ovcí. Bosýma nohama přešla dosud vlhkou dlažbu a přejela rukou po sluncem vyhřátých kamenech zdiva. Jestliže paprsky dopadaly v tomto úhlu, bylo snadné rozeznat, kde na staré zdivo navazuje nové, díky němuž se rozbořená stodola proměnila v moderní ateliér a dílnu. Odemkla dveře, vešla dovnitř a rozhlédla se. V obrovském prostoru vládlo hluboké ticho.

„Haló?“ Jess se přiblížila k pracovnímu stolu. Samozřejmě tam nikdo nebyl. Otevřenými dveřmi vlétla dovnitř přičinlivá včelka, několikrát rychle zakroužila a vyletěla zase ven. „Haló? Jsi tu?“ Nevěděla jistě, kdo by jí měl odpovědět. Snad ta malá dívenka z jejího snu, neboť toto stavení se v dávné minulosti stalo dějištěm znásilnění, o němž se jí zdálo. Tím si byla jista.

Když se předními dveřmi vracela do domu, zazvonil telefon.

„Jess? Jsi v pořádku?“ Byla to Stephanie. „Volala jsem ti do bytu, ale nikdo to nebral, tak jsem se dovtípila, že už jsi na Ty Branu. Ach, Jess, nemůžu ti ani vypovědět, jak je tu nádherně! Mám se tak báječně!“

Jess se otočila a vyhlédla oknem do sluncem zalitého dvora. „Já taky.“ Ironicky se ušklíbla. „Mám pravdu, když si myslím, že tam máš nějakého úžasného chlapíka, o kterém ses nezmínila?“

Na druhém konci se ozvalo pohrdavé odfrknutí. „Už jsem ti kolikrát říkala, Jess, že jsem s muži skoncovala. Miluju je pěkně na dálku, ale to je pro budoucnost všechno. Když si je pustíš moc blízko k tělu, dovedou ti zadělat na spoustu nepříjemností.“ Stephanie se na okamžik odmlčela. „Určitě jsi v pohodě? Necítíš se tam sama? Kdybys něco potřebovala, nezapomeň, že můžeš zajít za Megan Priceovou a o cokoliv ji požádat. Moc ráda tě uvidí a postará se o tebe.“

„Steph…“

Jess se v hovorech se sestrou vždycky jen těžko dostávala ke slovu. Možná právě dlouhá léta cviku v tomto oboru z ní učinila tak dobrou učitelku. Ta hra se jmenovala tichá vytrvalost. „Steph, poslyš, ráda bych se tě na něco zeptala. Nejsou v tvém domě duchové?“ V telefonu se na okamžik rozhostilo ticho. Konečně se jí podařilo upoutat Stephinu pozornost. „Proč?“ Stephina opatrná odpověď takřka zanikla v náhlé vlně troubení klaksonů za okny jejího římského bytu. Jess to zaslechla a melancholicky se usmála. „Jen mě to tak napadlo.“

„Víš, já…,“ Stephanie zaváhala. „Abych pravdu řekla, jednou nebo dvakrát mě napadlo, že je tam něco divného. Že mě někdo pozoruje. Jenže nic jsem neviděla.“ Odmlčela se. „Ale nebojíš se tam sama, viď, že ne?“ Zdálo se, že má starost.

Jess se usmála. „Ne, jistěže ne. Je to, jak říkáš. Zvuky. Možná to je tím, že po všem tom londýnském hluku nejsem na venkovské ticho zvyklá, to je vše.“

Na druhém konci drátu se ozval smích. „Moje milá, jestli si myslíš, že je v Londýně kravál, zkus Řím. Poslouchej.“

Jess se dovtípila, že sestra vystrčila sluchátko ven z otevřeného okna. Její předpoklad potvrdil tlumený, blíže nespecifikovaný hluk protínaný ostrým kvílením alarmu.

„Poslyš, Jess, zrovna teď se vrátila Kim s nějakými panini a giornali. Už musím jít,“ znovu se ozvala Stephanie. „Za pár dnů ti zase zavolám, ano?“

„Počkej, Steph!“

Avšak bylo pozdě. Stephanie zavěsila. „Dej mi na sebe číslo, jen tak pro případ, že bych se s tebou potřebovala spojit…,“ dokončila Jess větu tiše, jen tak pro sebe, když pokládala telefon. Tohle jí Stephanie dělala celý život. Mluvila tak naléhavě a tak rychle, že Jess buď zapomněla, co chtěla říct, anebo to úplně vzdala. Teskně se pousmála. Nu, aspoň spolu komunikují, což je víc, než dělají mnohé sestry. A vždycky je tu ještě Stephin mobil.

IV.

Priceovi byli sestřini nejbližší sousedé. Od svých předchozích návštěv si dobře pamatovala, jak jsou vřelí a přátelští, a dokonce i představa, že je jde navštívit, jí nesmírně zlepšila náladu. Rozhlédla se po kuchyni. Dům působil teple a vstřícně. Teď tu nebylo ani stopy po čemkoli strašidelném.

Ta strašidelnost, řekla si odhodlaně, souvisela s jejím snem, a sen zase souvisel s tím, co se jí stalo. Znásilnění není něco, nad čím by člověk jen tak mávl rukou a na vše zapomněl. Ta zkušenost ji natolik zranila, že se s ní možná nikdy nevyrovná. Ale teď je tady, v klidu a tichu venkova, a musí se pokusit právě o to. Je silná žena. Dostane se z toho. Přesně tak to řekl Dan. Přenes se přes to, Jess.

Procházka dolů po příjezdové cestě a poté vzhůru přes pole k Cwm-nantu, statku Priceových ve vedlejším údolí, byla dlouhá, ale Jess přinášela uspokojení. Šla tudy už několikrát se Stephanií. Meg a Ken Priceovi chovali ovce a hospodařili, a přesto si našli čas, aby Stephanii pomohli, když se sem před časem přistěhovala, a vřele ji vítali, kdykoliv se u nich zastavila na návštěvu. Jednali s ní jako se členem rodiny. Jess si byla celkem jista, že u nich dostane šálek čaje a u kuchyňského stolu se dozví nějaké novinky. Nebyla zvyklá chodit po krajině, takže se cítila dost vyčerpaná, když přelezla poslední zídku a dostala se na cestu k jejich domu. Všimla si, že louky jsou prázdné. Ovce jsou zřejmě na léto nahoře v kopcích. Vešla do dvora a pozdravila dvě kolie, které se k ní rozběhly.

Zadní vchod do domu jí otevřel vysoký muž se širokými rameny, tmavovlasý, s pečlivě zastřiženým plnovousem a modrýma očima. Muselo mu být něco po čtyřicítce. Na sobě měl džínsy a košili s rozhalenkou a svým tělem vyplnil celý prostor dveří. Na psy, kteří se jí motali v patách, luskl prsty a oni se okamžitě otočili a rozběhli se přes dvůr ke kotci.

Jess při pohledu na cizího člověka posmutněla. „Jsou Meg a Ken doma?“ zeptala se. Litovala, že napřed nezavolala. Stephanie to ale nikdy nedělala.

Zavrtěl hlavou. „Jsou na dovolené.“ Hlas měl hluboký a melodický, avšak nijak zvlášť přátelský. Její zklamání muselo být na první pohled patrné, protože pozvedl obočí. „Jak jste jistě uhodla, jsem jejich syn Rhodri. Mohu vám nějak pomoci?“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně ne. Myslela jsem, že se tu cestou jen na chvilku zastavím a pozdravím je.“ Nejistě se na něj usmála.

Pohlédl jí přes rameno k bráně. „Takže jste šla jen tak kolem, co?“ Skutečnost, že přišla pěšky a cesta končila ve dvoře statku, svědčila samozřejmě o něčem jiném. Napřáhla ruku. „Jsem Jess Kendalová.“ Ignoroval její vstřícné gesto a ona ruku zase spustila. Pojednou si připadala trapně. Vůbec netušila, že Priceovi mají nějakého syna. Nevzpomínala si, že by se o něm Meg nebo Stephanie někdy zmínily. „Moje sestra je vaše sousedka,“ dodala na vysvětlenou a neurčitě ukázala směrem za hřeben kopce. „Bydlí tam za těmi poli. Na Ty Branu.“ Čekala, že se dočká nějakého chápavého gesta. V teplém slunečním svitu se to zdálo být blízko. „Já tu teď nějakou dobu budu bydlet, dokud je Steph pryč. Myslela jsem jen, že zajdu za Meg na návštěvu a pozdravím ji, to je vše. Nechtěla jsem vás obtěžovat.“

„Neobtěžujete. Zatím.“ Zachmuřil se.

Rozpačitě se usmála. Tohle nebyl člověk, kterému by se chtěla svěřovat se svým strachem z duchů, ani čehokoli jiného. Ten jí očividně nenabídne ani ten vytoužený šálek čaje. Dokonce ani prostý lidský úsměv. „Půjdu si po svých,“ řekla. Zaváhala. Nevěděla, jak rozhovor ukončit. S tím si však nemusela lámat hlavu. On už zavíral dveře. Neomalený hulvát, pomyslela si a soucitně pohladila psy, kteří se znovu vynořili a radostně vrtěli ohony, jakmile se dveře spolehlivě zavřely. „Doufám jen, že vás jaksepatří krmí.“

Cesta zpět jí připadala nekonečná. Většinou vedla do kopce, a to ji zmáhalo. Když došla na Ty Bran, sotva popadala dech a umírala žízní. Okamžitě zamířila k lednici, aby si nalila sklenku studeného džusu, když vtom si všimla, že se v bráně objevil veliký černý džíp. Zaparkoval vedle jejího auta, dvířka se otevřela a vystoupil Rhodri Price. Viděla, jak chvíli stojí a rozhlíží se po dvoře.

K sakru! Nedoufala, že toho člověka tak brzy zase uvidí.

Přiblížil se k otevřeným dveřím, a když zahlédl, jak jej Jess pozoruje, objevil se na jeho tváři rozpačitý úsměv. „Myslím, že vám dlužím omluvu.“

Stála neochvějně ve dveřích, sklenku džusu v ruce. „Proč?“

„Byl jsem nezdvořilý.“

„Ano? Myslela jsem, že to je váš normální způsob chování.“ Cítila, jak je celá naježená.

Pokrčil rameny. „To jste trefila. Po pravdě řečeno, asi máte pravdu. Nejsem zrovna nadšený, když mě fanoušci pronásledují až do soukromí, a já jsem si myslel, že jste jednou z nich. Matka se zlobila a prohlásila, že to bylo ode mě neodpustitelné. Volala totiž, jen co jste odešla, a uvedla vše na pravou míru. Odpusťte mi.“ V tváři se mu rozhostil kajícný výraz, tak málo slučitelný s jeho širokými rameny a vzpřímeným, sebevědomým držením těla.

„Nechápu, proč byste měl být hrubý ke svým fanouškům, jestliže si dají tu práci a váží za vámi cestu až do takového zapadákova,“ opáčila rázně. „Co jsou zač, ti vaši fanoušci? Jste snad popová hvězda či co?“

Bylo to zvláštním způsobem uspokojující, vidět ho, jak na ni v upřímném šoku zírá. „Vy nevíte, kdo jsem?“

„Ne.“ Pohlédla mu do očí a neuhnula pohledem. „Měla bych?“ Pojala k tomuto domýšlivě arogantnímu muži obrovskou nechuť a zároveň si s jistým zděšením uvědomila, že z něj má strach. Obě emoce pro ni byly zcela netypické. Po většinu života měla tendenci o lidech, kteří jí nebyli hned sympatičtí, spíše pochybovat a brát je na milost, dokud jí nezavdali konkrétní důvod k nevraživosti. To on už ale udělal! Kvůli němu musela pochodovat celou cestu zpátky domů bez šálku čaje. Zhluboka se nadechla a vypjala ramena. Nijak mu to neusnadní.

„Je to od vás hezké, že jste přijel, ale ujišťuji vás, že to nebylo třeba. Nebyla bych vás ve vašem soukromí vyrušovala.“ Ustoupila o krok do chodby dlážděné velikými plochými kamenným deskami a zavřela mu dveře před nosem. S uchem přitisknutým na pevné dubové dřevo chvíli pozorně poslouchala. Nic neslyšela. Několik vteřin se nehýbal. Pak se otočil na patě a odkráčel zpátky k autu. V příštím okamžiku vycouval ven z brány a auto zmizelo na příjezdové cestě.

Panebože! To jsem neměla dělat! Kousla se do rtu. Cestou do kuchyně se přistihla, jak se hlasitě směje. Namyšlený hlupák! Kdo si, proboha, myslí, že je? Jak mohou tak příjemní lidé jako Priceovi mít tak příšerného syna?

* * *

Jídelna byla ideálním místem, kde si mohla rozložit všechny své skicáky a barvy a postavit stojan. Z oken orientovaných k severu byl nádherný výhled přes údolí ke vzdáleným kopcům. Tahle strana domu se nacházela nejdále ode dvora i Stephina ateliéru – tam by se Jess neusadila ani za nic. Když pečlivě rozložila štětce a začala malovat, slunce už uprostřed nádhery purpurově zbarvených mraků protkaných zlatem zapadalo za obzor. Jak je pozorovala, zazvonil jí z kabelky mobil. Automaticky ho vytáhla a podívala se na číslo. Will. Zamáčkla hovor. Viděla, že na displayi jsou čtyři další nepřijaté hovory. Všechny od Willa. S úšklebkem vhodila mobil nazpět do kabelky a vrátila se k oknu. Několik minut u něj stála a pozorovala, jak prodlužující se stíny na protější straně údolí vyplňují sametovou černí hluboké prolákliny v úbočích kopců. Když se konečně od tohoto pohledu odvrátila, skoro ji šokovalo zjištění, že v místnosti se mezitím setmělo. Bylo přílišné šero, než aby ještě mohla malovat. Zamyšleně se vrátila do kuchyně a cestou rozsvítila všechna světla. I dvůr teď tonul ve tmě. A stejně tak lesy za ním. Potřebovala odpoutat pozornost od těch lesů; nijak netoužila zaobírat se svými nočními můrami. Ani v nejmenším. Připraví si polévku. Vaření ji bavilo. A zatímco bude vařit, pustí si nějakou hudbu. Na příborníku vedle Stephiny hi-fi soupravy zahlédla hromádku cédéček. Dojatě se usmála. Hi-fi souprava bylo příliš vznešené označení pro tenhle starý přehrávač s reproduktory, dojemně zapatlanými od mouky, hlíny a barev, jakož i od dalších blíže neurčených hmot. Pohlédla na cédéčka a zůstala celá zkoprnělá stát s otevřenými ústy. Hned z prvních dvou na ni hleděly fotografie Rhodriho Pricea. Stála, v každé ruce jedno, a hleděla na tu hezkou, sebevědomou tvář s divoce rozevlátými vlasy i na zpěvákův dramatický postoj. Na jednom cédéčku měl na sobě večerní oblek, na druhém košili s rozhalenkou. První fotografie očividně pocházela z koncertní síně, zatímco na druhé, neformálnější, stál na rozervaném úbočí kopce. Můj bože! To je ten operní pěvec. Kousla se do rtu. Jistěže o něm slyšela. Kdo by ho neznal? Ač byla v celém domě úplně sama, zavřela oči studem. Neomlouvalo ji, že nešlo o hudbu jejího srdce. Operu nijak zvlášť nemilovala, měla však ráda symfonické skladby a různé klasické nástroje jako třeba cembalo. Tenhle člověk překračoval hranice žánrů. Měl recitály. Zpíval na stadionech. Často vystupoval v televizi. Byl celebrita!

S lítostivým úsměvem založila jedno cédéčko do přehrávače a místnost vzápětí vyplnil jeho hlas. Zpíval za doprovodu harfy velšsky divokou, nádhernou lidovou píseň. Byla okouzlující. Jess stála a několik minut bez pohnutí poslouchala, než se zase vrátila ke svému vaření. Z krabic, které si přivezla s sebou, vyhrabala cibuli a brambory, a zatímco je krájela a vhazovala do těžké litinové pánve, poslouchala. Jeho hlas stoupal do výšek nad syčením oleje a ona se opět přistihla, jak stojí nehybně jako uhranutá s nožem v jedné a cibulí v druhé ruce, zatímco z desky zněla jedna píseň za druhou, některá smutná, jiná rozjásaná a další roztoužená, lyrická. Hřbetem ruky si otřela oči. Vždycky plakala, když krájela cibuli.

Později, zatímco stála u okna své ložnice, pozorovala, jak nad lesem vychází měsíc. Byl neuvěřitelně krásný. Další námět, který by se mohla pokusit zachytit na papíře. Vtom se zamračila. V pruhu stříbrného měsíčního světla stála na pěšině bez hnutí postava. Jess se kousla do rtu. Bylo to dítě? Ne, dítě ne, to je přece jen v jejím snu. Se zatajeným dechem otevřela okno a vyklonila se ven. Postava se nehýbala. Bylo to děvče, teď je viděla zcela jasně. Děvče stojící zády k domu a upřeně hledící na stromy. Tentokrát pro změnu dívka s tmavými vlasy, ne plavými. Eigon. Jess se zatajil dech. Měsíční světlo kreslilo na pěšinu stíny, dlouhé stíny stromů. Postava žádný stín nevrhala. Údolím se teď hnal chumel mraků. Jess pohlédla na měsíc. Během několika vteřin jej zahalí mraky. Ještě než se tak stalo, věděla, že až znovu vyjde a osvítí svým chladným světlem stezku, bude už dívenka pryč.

* * *

Prakticky jen co Jess zabořila hlavu do polštáře, začala opět snít. Jako by na ni Eigon čekala – drobná, osamělá postavička s vlasy, jež v měsíčním světle vypadaly ebenově černé a teď, kdy se slunce vyhouplo nad kamenné zdi starého stavení, u něhož ležela polonahá v kopřivách, se zaleskly v plné kráse svých dlouhých pletenců.

* * *

Když se Eigon probrala, byla už obloha modrá, ptáci zpívali a ona hleděla do očí dalšímu Římanovi.

Dítě znásilnil jen jeden muž. Ostatní ukojili své choutky na ženách. Když konečně chvíli před svítáním všichni odjeli, ležely Eigon i její matka v bezvědomí. Alys a Blodeyn byly mrtvé. Po Togovi a Gwladys nebylo nikde ani stopy.

„Copak se to tu stalo?“ Z koně sesedl jakýsi jiný Říman a sklonil se nad ženami. Eigon viděla, jak vrtí hlavou, když jeho pohled padl na Alys. Tu strašlivou řeznou ránu nožem na krku by nikdo nepřežil. Takřka mladé ženě oddělila hlavu od těla. Poté, co zběžně pohlédl na nahé zkroucené tělo, jež patřilo Blodeyn, položil jemně ruku na Cerysino čelo. Cerys tiše zasténala. Říman se ohlédl přes rameno na muže za svými zády. „Myslím, že jsme našli ztracenou rodinu. Podívejte, tahle žena není žádná chudinka. Viděli jste její ruce? Je to buď Caratakova manželka, nebo někdo z jeho rodiny.“ Použil římskou podobu jména jejího otce. Vzal Cerysinu ruku do své a několik okamžiků ji držel v dlaních. Prohlížel si její nehty. Cerys zamrkala, na okamžik otevřela oči a zase je zavřela. Říman hleděl na škrábance po prstenech, jež jí někdo serval. I náhrdelník byl pryč a zůstala jí po něm ze strany na krku pouze odřenina. Ta žena nosila šperky. To, co zbylo z jejího šatu, bylo ušito z jemného, skvostně vyšívaného a zdobeného plátna. Obrátil se k Eigon. Jeho zrak pomalu putoval po bledém, nahém dětském těle. Uviděl krev, ošklivé podlitiny a zvráceně roztažené nožky. Stiskl rty. „Přineste jim něco na přikrytí,“ poručil stroze. „A poohlédněte se po ostatních dětech. Pokud vím, měly být tři. Tyhle dvě ženy ve vší úctě pochovejte a tady ty dvě odneste do tábora. Jemně!“ To poslední slovo štěkl na svého pobočníka, který právě sesedal z koně a vážně přikývl.

„A zjistěte, kdo tohle zvěrstvo spáchal,“ pokračoval důstojník zdánlivě klidným hlasem. „Ať to byl kdokoliv, zaplatí za to životem.“

Když se Eigon probudila, ležela na nízkém loži ve stanu. Matka ji něžně omývala houbou namočenou v teplé vodě. Za jejími zády hořela lampa vrhající stíny po stěnách. Eigon ucítila levanduli.

„Maminko,“ hlesla a oči se jí zalily slzami.

„Tiše, miláčku. Všechno bude v pořádku.“ Cerys se vzmohla na vyčerpaný úsměv. Dostala horkou vodu, jídlo i oblečení, avšak sama jedla jen málo a po celý čas jen pečovala o svou dcerku, drobnou, alabastrově bílou holčičku ležící na lůžku, jež tu a tam zasténala, jak se závoj snů pomalu rozplýval a začínalo se jí vracet vědomí.

Ve vchodu za jejími zády se objevila jakási postava. Byl to důstojník, který je přivedl do tábora. Cerys již věděla, že se jmenuje Justinus. „Královna Cerys?“

Nemělo smysl zastírat. Byly zajaty stovky mužů i žen z pevnosti a stovky válečníků jejího muže. Někteří budou nuceni stvrdit její jméno oplátkou za příslib, že jejich životy budou ušetřeny. Všichni ostatní jsou mrtvi. Tisíce, jak jí řekl důstojník. Odložila houbu a opatrně přikryla drobné tělíčko své dcery. Důstojník stál a hleděl na dítě. „Jak je jí?“

Cerys unaveně vstala. Dětské oči se opět zavřely. „Bohové ji prozatím zahrnuli požehnáním spánku,“ řekla.

„To vůbec nepromluvila?“ Cerys zavrtěla hlavou.

„Musíme najít ostatní tvé děti, paní. Pro jejich vlastní dobro. Jsou tam v kopcích samy.“ Justinus pohlédl ke vchodu do stanu. „Lepší, když je najdou mí muži, než kdyby…“ Ani nepotřeboval dokončit větu. Oba pohlédli na spící Eigon. Na okamžik zavládlo ticho. „Mluvil jsem s naším velitelem, Publiem Ostoriem Scapulou,“ pověděl tiše. „Po tvém muži zatím není ani stopy.“

Zavřela oči a v duchu děkovala bohům. Podařilo-li se mu uniknout z bojiště, jistě se vrátí a osvobodí je.

„Možná byl zabit, paní,“ pokračoval Justinus tiše. Okamžitě uhodl její myšlenky. „Na bitevním poli stále jsou mrtvá těla.“

„Myslím, že jeho zajetí nebo smrt by tvoji muži rozhlásili do světa z nejvyššího vrcholu těchto kopců,“ pravila Cerys ostře. Ztěžka se narovnala. „Můj muž je král a zachránce svého lidu, největší válečník Británie. Kdyby padl, věděli bychom to.“

Lehce pozvedl obočí. „Snad máš pravdu, když to říkáš,“ povzdechl. „Scapula si s tebou přeje mluvit, paní. Řekl jsem mu, že jsi raněna.“ Pohlédl na podlitiny v její tváři, na hrdle a pažích i na podvrknutý kotník vykukující zpod pláště, do něhož byla zahalena. „Nařídil mi, abych tě k němu přivedl, až se trochu zotavíš.“

„Děkuji ti, že mi poskytuješ alespoň nějaký čas.“ Sklonila hlavu. Až dosud s ní jednali se vší úctou, dokonce s uznáním, avšak o tom, že je vězněm, nebylo pochyb. Před vchodem do stanu stáli dva vojáci a měli zkřížená kopí. Když prefekt vcházel dovnitř, postavili se do pozoru, avšak hned za jeho zády zbraně opět zkřížili.

„Budeš-li cokoliv potřebovat pro sebe nebo pro dítě, stačí jen říct jednomu ze strážců,“ pokračoval Justinus. Pak se uklonil a zanechal ji sedět u Eigonina lože s dlaní položenou na bledé, chladné ruce dítěte spočívající na pokrývce.

Když se Eigon konečně znovu probrala, lampa již skoro dohořela. Olej v ní prskal a ve stanu byla téměř úplná tma. Rozhlédla se. „Mami?“

„Jsem tu, miláčku.“

„Kde je Alys?“

Cerys se kousla do rtu. „Není tu, Eigon. Je mi to líto.“

„A Togo a Glads?“ Dětský hlásek byl pojednou plný úzkosti.

Cerys zavrtěla hlavou. „Nevím, kde jsou.“ Povzdechla. Měl snad důstojník pravdu? Že by jim bylo lépe u ní? Jistě, zajetí by bylo lepší než znásilnění a smrt kdesi na chladném horském svahu, ale pokud byly u ní, co by jim hrozilo? Co Římané udělají jí a jejím dětem? Uvězní je? Propustí za výkupné? Zabijí je? Prudce zavrtěla hlavou. Caradoc ji zachrání. On už si najde způsob, jak to udělat. Její povinností je mít děti v bezpečí u sebe.

„Kde byly, Eigon? Šla jsi nás hledat, ale děti s tebou nebyly.“

Její dcera zavrtěla hlavou. „Pověděla jsem jim, aby zůstaly schované. Že si hrajeme na schovávanou, jak jsi nám řekla. Aby nevycházely z úkrytu, dokud se pro ně nevrátíme.“ Dětské oči se zalily slzami. „Proč mi ti muži tolik ublížili, maminko?“

„Jsou to vojáci, Eigon. Hloupí, zlí lidé. Musíš se snažit zapomenout na to, co se ti stalo. Za to, co udělali, je bohové potrestají.“ Cerys na chvilku zavřela oči, neschopná pohlédnout do utrápené tvářičky. Když je znovu otevřela, zhluboka se nadechla. „Eigon. Musíme Toga a Gwladys najít. Vzpomínáš si, kdes je nechala?“

Dítě zavrtělo hlavičkou. „Byla tma. Ve větvích stromů fičel vítr. Nic jsem neviděla. Schovali jsme se v prohlubni, kde to nefoukalo. Bylo tam o trochu tepleji.“ Po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Nestalo se jim nic?“

„Já nevím,“ Cerys cítila, jak jí slova váznou v hrdle.

„To nebyla hra na schovávanou, viď?“ ozvala se Eigon.

„Ne, drahoušku. To nebyla…“

* * *

Na schovávanou!

Když se Jess vytrhla z nejhlubšího spánku, doznívala ta slova v její ložnici ozvěnou. Měsíc se na své dráze posunul a v místnosti vládla tma. Úzkostně se rozhlédla. „Ona mi vypráví svůj příběh. Eigon chce, abych věděla, co se jí tehdy stalo. Ví, že to pochopím, protože se mi to stalo taky.“ Vylezla z postele a chvíli potmě stála a snažila se zklidnit dech. Přešla bosa k oknu a vyhlédla ven. Byla temná noc. Venku nic a nikoho neviděla.

Světélkující ciferník budíku na nočním stolku jí napověděl, že je krátce po třetí hodině. Rozsvítila a několik vteřin hleděla na polštáře. Pak se k nim obrátila zády a zamířila ke schodům.

V kuchyni zapnula varnou konvici. Pak přešla ke dveřím a odemkla. Téměř proti své vůli otevřela a vyhlédla do dvora. Byla teplá noc. Do tváře jí zavanul lehký vánek. Všude vládlo hluboké ticho. Dokonce i stromy stály bez hnutí. Ještě pořád bosa vykročila ze dveří a vzhlédla k obloze. Zářily na ní myriády hvězd. Zhluboka se nadechla. V Londýně člověk noční nebe nikdy pořádně nevidí. Byla to nádhera a ona nehodlala zůstat zamčená uvnitř, vyděšená z nějakého snu. Slíbila si, že se nestane obětí. Nenechá se už terorizovat duchem, tak jako se nedá terorizovat člověkem, který ji znásilnil. Přejít k bráně znamenalo první důkaz toho, že se jí to povedlo. Dlažební kameny pod jejíma nohama byly stále ještě příjemně vyhřáté a ona se po nich vzdalovala od otevřených dveří.

„Eigon?“ zašeptala polohlasem. „Eigon? Glads? Jste tam?“ Tentokrát promluvila hlasitěji. Z křoviska u brány vyděšeně vystřelil kos a zmizel ve tmě. Srdce se jí divoce rozbušilo. Zastavila se. Ale vždyť to byl jen pták! Nic, čeho by se měla bát. Navíc pokud by ve tmě opravdu někdo číhal, pták by byl už dávno pryč. Přiměla se popojít. O další dva kroky. Pak ještě o jeden. Položila ruce na bránu. „Eigon?“

Jen stěží rozeznávala kontury polní cesty vedoucí podél usedlosti. Ta na jednu stranu mířila k lesu a na druhou vedla po úbočí kopce dolů do údolí, kde se napojovala na úzkou asfaltovou silnici. V dálce zahlédla dvě nebo tři světýlka vesničky schoulené v úžlabině mezi vrchy. O něco blíž na východ se zvedala mohutná silueta kopce zastiňujícího hvězdy. Zkoumavě se na něj zahleděla. Jak zvláštní, že si to hned neuvědomila. Na tom místě stála v jejím snu pevnost. Pevnost, z níž šlehaly plameny, když z ní před mstivou zlobou Římanů prchaly tři ženy se třemi malými dětmi. Na pozadí zářících hvězd teď jasně viděla jeho zarovnaný, výrazný vrchol.

„Eigon?“ zavolala naposledy do tmy. Žádné odpovědi se nedočkala. Otočila se zády k lesu a vrátila se do domu. Když zašla dovnitř, zavřela za sebou dveře na petlici. Teprve tehdy si uvědomila, jak je vyděšená.

V.

„Ahoj, Steph, jak se máš?“

Stephanie zvedla mobil v okamžiku, kdy následujícího dne dopoledne vycházela nakoupit nějaké potraviny na večírek, který Kim ten den pořádala. Kim se už činila v kuchyni a kvůli hostům, kteří se ozvali na poslední chvíli, potřebovala ještě doplnit zásoby.

„Kdo volá?“ Stephanie zůstala stát na chodníku, obrátila se a nasadila si sluneční brýle. Venku bylo vedro jako v peci, nad dlažebními kameny na piazze se tetelil horký vzduch a všude kolem řvaly motory aut mizejících za rohem. Palác za jejími zády byla klasická, elegantní renesanční stavba, z jejíž vybledlé terakotové fasády se místy loupala omítka, zdivo popraskalo a drolilo se, nicméně okna byla dokonale symetrická a zdobily je nádherné kamenné reliéfy. Uprostřed průčelí se klenula obrovská masivní vrata pobitá železem a opatřená maličkou průchozí brankou, kterou ve starém dřevě nebylo takřka vidět. Kimin manžel Stefano se v tomto paláci narodil a vyrostl. Bydlel v obrovském, omšelém bytě s vysokými stropy, který jeho otec koupil jen proto, aby jeho rodina mohla žít v této čtvrti bohémů a umělců.

Stephanie se otočila, a zatímco jí cizí hlas mluvil do ucha, zahleděla se vzhůru na zeď. „Tady Will, Stephanie. Prosím tě, nezavěšuj. Potřebuji s tebou mluvit.“

Pozvedla obočí. „Proč?“ Znovu vykročila, a jak zahýbala do úzké uličky, pevně tiskla mobil k uchu. Tady bylo o něco tišeji než na hlavní ulici a ona ho teď lépe slyšela.

„Pokoušel jsem se dovolat Jess. Víš, že odešla ze školy? Dala výpověď, aniž komukoli sdělila jakýkoli důvod. Mobil nebere a já jsem si jist, že už není ani u sebe v bytě. Mám o ni starost.“

„Proč myslíš, že bych zrovna já měla vědět, kde je?“ Stephanie zabočila do Via dei Capellari a zamířila k tržišti na Campo dei Fiori.

„To je ale hloupá otázka. Samozřejmě že to víš. Vy dvě jste si vždycky všechno řekly. Je tam někde s tebou?“

„Ne, není. Já jsem v Římě, Wille. A netuším, kde je Jess.“ Znovu se zastavila, oči slepě upřené do výlohy malého rámařství. Ve stinném chládku této dlouhé úzké uličky bylo o něco příjemněji. Nedaleko od ní si dva muži vynesli židle na chodník a postavili je mezi dva obrovské terakotové květináče plné kamélií. Popíjeli chlazené pivo, na sklenkách jim kondenzovaly kapky vody, stékaly jim mezi prsty a kapaly na trička. „Dan říkal, že možná jela za tebou.“ Will povzdechl. „No tak. Víš aspoň, proč dala tu výpověď?“

„Ne.“ Stephanie se pomalým krokem znovu rozešla. Měla Willa vždycky ráda a mrzelo ji, že se s Jess rozešli, ale pokud Jess nikomu neřekla, kam jede, musela k tomu mít dobrý důvod. „Vyptávat se mě nemá smysl, Wille. Kdyby Jess chtěla, abys věděl, kde je, určitě by ti to řekla. Já už jsem ji neviděla věky.“ Alespoň to byla pravda. „A protože budu celé léto v Římě, ani nečekám, že se s ní uvidím.“

Dlouho bylo ticho. „Myslíš, že mohla odjet za matkou do Francie?“ Zdálo se, že Will je vskutku zdrcený.

Stephanie jen pokrčila rameny. Vůbec si nebyla jista, že by Jess Aurelii pověděla, kde je. A nebyla si jista ani tím, že by jejich matka udržela věc v tajnosti, kdyby něco věděla. I ona měla pro Willa slabost. „Wille, jsi tam? Nemám ten dojem, že je Jess ve Francii,“ řekla pevně. „Máma by mi to určitě řekla. Včera jsem s ní mluvila. Tvrdila, že jede na čas do Indie.“ V duchu se zastyděla. Další lež, ale jenom drobná. Aurelie se ve skutečnosti z Indie právě vrátila. Když Stephanie strkala mobil zpátky do kabelky, zamračila se. Proč Jess dělá se vším takové tajnosti? Něco se děje. Určitě jí večer zavolá a zjistí, co přesně.

* * *

Jess právě pojídala misku cereálií, když na Ty Bran zavolal Dan. „Jsem v Hay. Napadlo mě, jestli by se ti nechtělo přijet a zaskočit si se mnou na oběd.“

Vylovila toast, který zrovna vyskočil z topinkovače, a zamíchala si jím obsah misky s müsli. Dveře měla otevřené dokořán a kos už jí odpustil, že ho v noci vyrušila ze spánku. Posadil se na střechu ateliéru a nádherně se rozezpíval do slunečného rána. Její deprese rázem pominula. Hluboký mír toho místa konečně začínal působit. Po špíně a hluku Londýna jí to tu připadalo jako balzám na duši.

„Ty jsi v Hay?“ Zamračila se. „Co tam děláš?“

„Nakupuju knihy. Co jiného?“

„Nikdy ses mi nezmínil, že občas zavítáš do tohohle kouta země.“

„Ne?“ Zasmál se.

„Ne, opravdu ne. Jsou s tebou Natálie a děti?“

„Tentokrát ne. V knihkupectvích se, bohužel, hrozně nudí. Chystám se, že za nimi na den za dva zajedu do Shropshiru. Jsou tam u Natáliiných rodičů. No tak, Jess. Cesta sem ti nezabere víc než hodinku.“

Jess se ohlédla přes rameno k otevřeným dveřím a uvědomila si, že i vzdor znepokojivým ozvěnám se jí překvapivě vůbec nechce z tohoto pokojného místa někam odcházet. Na druhou stranu si ale potřebovala nakoupit, a tak si řekla, že malá změna neuškodí.

Sešli se ve dvanáct třicet v baru Kilvert. Když dorazila, byly už všechny venkovní stoly obsazené, a tak se usadili u okna vevnitř.

„Tak už je ti konečně líp?“ Položil před ni sklenku vína, posadil se ke stolu proti ní a chvíli jí zpytavě hleděl do tváře. „Vypadáš unaveně.“

Lehce se ušklíbla. „Mívám dost fantastické noční můry,“ řekla. Byla to úleva, mít konečně někoho, komu by se mohla svěřit, ale nechtěla s tím vyrukovat tak otevřeně a tak brzy.

„O čem?“ Lokl si z půllitru piva a zadíval se z okna.

„O jedné malé holčičce.“ Odmlčela se a chvíli uvažovala, zda má zacházet do podrobností. „Či spíš o dvou malých holčičkách. Zdá se, že ty dvě ve Stephaniině domě straší.“ Pohlédla na něho, aby zjistila, jak bude na její slova reagovat.

„Straší? Opravdu?“ Sklopil zrak a zahleděl se do půllitru. Vypadal pobaveně. Aniž jí pohlédl do očí, přisunul k ní po stole jídelní lístek. „Dáš si něco? A jak vlastně takové strašení vypadá?“

Pokrčila rameny. „Jak už jsem řekla. Zdají se mi divoké sny a občas mívám pocit, že jsem je zahlédla.“

„Páni!“ Stále ještě studoval jídelní lístek. „A Steph je taky viděla?“

„Říká, že má podezření, že je v domě duch.“

„A co se odehrává v těch tvých snech?“ Konečně na ni pohlédl a jeho hnědé oči se přivřely.

„Jedna z nich byla znásilněna.“

Odložil jídelní lístek a zadíval se ze dveří na chodník, kde slunce pražilo do slunečníků stínících plně obsazené stoly. V jeho tváři se zračil šok. „Znásilněna?“ opakoval užasle.

Přikývla. „Římským vojákem.“

„To musí být trýznivý sen.“ Ještě stále na ni nepohlédl.

„To je.“ Pojednou litovala, že mu o tom řekla.

Dlouho mlčeli. Oba studovali jídelní lístek. Dan náhle vstal. „Půjdu objednat jídlo. Už sis vybrala?“

Když se vrátil, nesl jí další sklenku vína. „Ozval se ti Will?“

„Několikrát mi volal na mobil.“

„No a?“

„A nic.“

Na okamžik se odmlčeli. Když nic neřekla, pokračoval. „A co Ashley? Ten ti taky volal?“

Povzdechla. „Ash se mi těsně před odjezdem vlámal do bytu. Přinesl mi kytici s poděkováním, že jsem ho učila.“

„Vlámal?“ opakoval znovu Dan. „Co to znamená, vlámal?“

„Našla jsem tu kytku na stolku. Zřejmě jsem nechala otevřené dveře, ale ta představa se mi nějak nezdá.“

„Tys tam nebyla?“

„Ne.“

„A když jsi přišla, byl už pryč?“

Přikývla. „Netušíš, co bude letos v létě dělat, než mu přijdou výsledky z přijímaček?“

Zavrtěl hlavou. „Je přesvědčený, že ho vezmou. Pěkný domýšlivec, ten náš Ash! Myslí, že na umělecké akademii už na něj čekají s otevřenou náručí.“

„A to ani nepotřebuje mít ty nejlepší známky, aby se tam mohl hlásit.“

„To ne.“

Oba vzhlédli. Číšník jim přinášel jídlo. „Byla by škoda připravit ho o životní šanci. Kdyby skončil se záznamem v trestním rejstříku, zničilo by to celou rodinu,“ pronesl Dan tiše a chopil se vidličky a nože. „Už na něj nemysli, Jess. Ani na Willa, když už jsme u toho. Zapomeň na ně. Užívej si léta.“ Vpravil si do úst první sousto. „Co hodláš v létě v tom starém Stephaniině domě podnikat?“

„Malovat.“ Jess hleděla do talíře.

„Budeš tam sama?“ Přikývla.

„A je ti tak dobře?“

„Je mi fajn, Dane. Jsem ráda sama.“

„S duchem?“

Nejistě se zasmála. „Nejsou to děsiví duchové. Jen malé holčičky.“

Vzal do ruky rohlík a začal jej trhat na kousky. Chvíli oba mlčeli. „Mám nápad, Jess. Klidně řekni ne, jestli se ti nebude líbit, ale přijel jsem, abych tady našel jednu knihu, pak jsem tu chtěl strávit večer a zítra hned po ránu vyrazit do Shrewsbury. Co kdybych ale jel s tebou, až se budeš vracet? Mám to při cestě. Mohli bychom si koupit něco dobrého k večeři – zahlédl jsem tu jeden prima obchod s lahůdkami – a předtím ještě pročesat pár antikvariátů, abych učinil zadost své závislosti na knihách. Pak bychom mohli odjet k tobě na Ty Bran a ty bys mi ukázala ty svoje úžasné malé duchy. Co ty na to? Na Ty Branu je určitě spousta místa…“

„Já nevím, Dane.“

Bylo to lákavé. Přestože měla samotu ráda, pomyšlení na cestu do lesů, jež po západu slunce ztemněly, na prázdné místnosti a podivné zvuky v ateliéru jí tak trochu nahánělo strach. Navíc by jí připadlo nezdvořilé Dana odmítnout.

* * *

Bylo už skoro půl sedmé, když vjela do dvora na Ty Branu a zaparkovala před ateliérem. Dan postavil vůz vedle ní a vypnul motor.

Vystoupil a chvíli zůstal bez hnutí stát. „Stephanie měla tak úžasné štěstí, že se jí podařilo koupit takovýhle dům! Říkáš, že to je blízko míst, kde bydlívala vaše matka?“ Stál a rozhlížel se. „Můj bože, je to tu tak opuštěné! Ale nádherné!“

„Viď?“ Jess se otočila zpátky k autu a začala vykládat nákup. Chléb, chlazené maso, koláč, sýr a salát a kromě toho i staré vydání básní Omara Chajjáma s magickými barevnými ilustracemi Edmunda Dulaca. Zatímco odemykala domovní dveře, Dan vytáhl vlastní trofeje: několik knih, čtyři láhve vína, čtyři láhve piva v dárkovém balení, nějaké oříšky a krabičku velmi drahých čokoládových bonbonů. Vyrazil za Jess a s heknutím složil těžký náklad nápojů na kuchyňský stůl.

„Tak, uvidíme, jaká nálada se nás zmocní – můžeme to taky všechno vypít a padnout v deliriu na zem. Páni, Jess, tady je to ale krásné.“ Prošel otevřenými dveřmi do jídelny a tam se zahleděl z okna přes zahradu a živý plot k panoramatu kopců na severu. Pak se otočil a zadíval se na její skicáky rozložené po stole. „Ty jsou tvoje? Netušil jsem, že tak hezky kreslíš.“ Obrátil několik listů.

„Lichocením nezískáš nic než právo vytáhnout špunt z láhve,“ zavolala z chodby. „Tak pojď. Otevřeme to víno.“

Vrátila se do kuchyně, ještě než tam došel on, a strnula. Obsah jejího košíku i dvě ze čtyř láhví vína ležely na podlaze. Láhve byly rozbité.

Oba chvíli stáli a mlčky na ten nepořádek hleděli.

„Ach, Dane, to ne!“ zvolala. „Jak se to jen mohlo stát?“

Dan se rozhlédl. „Nedovedu si to vysvětlit. Postavil jsem všechny ty věci doprostřed stolu. Nemohly jen tak spadnout. Sakra! Nemáš tu třeba náhodou nějakou kočku?“

Zavrtěla hlavou. „Odkdy dovedou kočky vytahovat láhve z košíku?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Údolí havranů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.