Diane Chamberlainová

PROLHANÉ MĚSTEČKO

Diane Chamberlainová: Prolhané městečko

Copyright © 2019 by Diane Chamberlain

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2021

ISBN 978-80-249-4567-5

Pro mé nevlastní dcery

Brittany Wallsovou, Alanu Glavesovou a Caitlin Campbellovou.

Každá z vás je svým vlastním způsobem umělkyně.

Prolog

Edenton v Severní Karolíně

23. března 1940

Děti poznaly, že konečně začalo jaro, takže ačkoliv vzduch stále prosycovala štiplavá zima a tráva i plevel jim křupaly pod nohama, v očekávání teplejšího počasí pobíhaly po polích i lesích a povykovaly. Dva chlapci a mladší sestřička mířili k řece, protože voda je jako vždy přitahovala. Teprve tříletá holčička, která ještě neměla tak jistý krok jako bratři, o něco klopýtla a plácla sebou obličejem do studené vody. Starší bratr ji zvedl dřív, než se rozkvílela, a přitáhl si ji k tenké bundě předávané z jednoho bratrance na druhého. Sklopil oči, aby se podíval, o co zakopla, rychle uskočil a postavil sestru na zem. Chytil za ruku mladšího bratra a ukázal prstem. Ležel tam muž, zmuchlané oblečení měl nasáklé vodou a jeho obličej byl tak bílý a voskový jako svíčky, které jejich máma nechávala po celém domě pro případ, že by vypnuli elektřinu, což se stávalo snad obden.

Mladší hoch couvl. „Je živý?“ zašeptal.

Holčička vstala a chystala se popojít blíž, ale starší bratr ji popadl za ruku a zastavil ji.

„Ne, není,“ vyhrkl. „Je po něm. A koukněte,“ ukázal na mrtvolu, „hlavu má úplně na maděru.“

„Pojďme odsud!“ Mladší chlapec se obrátil, rozběhl se zpátky, odkud přišli, a bratr, který popadl sestru do podpaží jako fotbalový míč, ho rychle následoval. Věděl, že se o tom před nikým nezmíní. Nesvěří se mámě ani nikomu jinému. Protože i když byli malí, jednu věc už pochopili. Kluk s tmavou barvou pleti nalezen u mrtvoly bělocha? To by nikomu nepřineslo nic dobrého.

1

Morgan

Ženské nápravné zařízení

Raleigh v Severní Karolíně

8. června 2018

Na této chodbě mě vždycky zábly nohy, ať už byla kterákoliv část roku. Zdi byly ze škvárobetonových tvárnic a na podlaze bylo položené linoleum, jež mi vrzalo pod vězeňskými botami. Tady člověk nepoznal, jaké je roční období. Nevěděl, že je červen, všechno kvete a blíží se léto. Každopádně se blížilo pro lidi venku. Mě čekalo druhé léto mezi škvárobetonovými zdmi a snažila jsem se na to nemyslet.

„Kdo to je?“ zeptala jsem se dozorkyně, která šla vedle mě. Žádné návštěvy jsem nemívala. Už jsem se vzdala čekání na to, až se ukážou moji rodiče, a smířila jsem se s tím. Otec sem přišel jednou, když jsem byla zavřená několik týdnů, ale ačkoliv nebylo ještě ani poledne, táhl z něj alkohol, jen na mě řval a potom proléval sentimentální opilecké slzy, kvůli kterým jsem se odjakživa cítila trapně.

Matka se nedostavila vůbec. Moje zatčení nastavilo zrcadlo jejím chybám a teď se mnou skončili stejně jako já s nimi.

„Nevím, bloncko,“ odpověděla dozorkyně. Byla tu nová, a protože jsem nedokázala přečíst visačku se jménem, která jí visela kolem krku, ani jsem nevěděla, jak se jmenuje. Zjevně však už pochytila mou vězeňskou přezdívku. A i když byla v našem nápravném zařízení nová, odhadovala jsem, že v práci s vězni žádný nováček není. Pohybovala se po chodbě velmi nenuceně a prozrazoval ji vyhaslý, znuděný a zatrpklý pohled v tmavých očích.

Zamířila jsem ke dveřím do návštěvní místnosti, ale chytila mě za paži.

„Ne, ne,“ zavrtěla hlavou. „Tam ne. Mám tě odvést sem.“ Natočila mě k soukromé návštěvní místnosti a já okamžitě zostražitěla. Proč soukromá místnost? To nevěstilo nic dobrého.

Vešla jsem do nevelkého prostoru a uviděla u stolu sedět dvě ženy. Oběma bylo zhruba mezi čtyřicítkou a padesátkou. Neměly na sobě vězeňské uniformy. Byly oblečené v praktických kostýmech, jedna v námořnicky modrém a druhá ve světle hnědém. Bez úsměvu na mě pohlédly. Z jejich tmavých obličejů jsem nic nevyčetla. Dívala jsem se na ně, zatímco jsem si sedala na protější stranu stolu. Všimly si úzkosti v mých očích? Naučila jsem se nikomu na tomhle místě nevěřit.

„O co jde?“ zeptala jsem se.

Žena ve světle hnědém kostýmu poposedla dopředu a úhledně si založila pěstěné ruce na stole. „Jmenuju se Lisa Williamsová,“ představila se. Měla na klopě malou brož ve tvaru domu a trochu mi připomínala Michelle Obamovou. Vlasy jí sahaly po ramena a obočí bylo dokonale tvarované. Ale pohotový úsměv Michelle Obamové jí chyběl. Tvářila se znuděně a znepokojeně zároveň. „A tohle je Andrea Fullerová. Právnička.“

Andrea Fullerová na mě kývla. Byla starší, než jsem si původně myslela, přes padesát, možná dokonce šedesát. Vlasy, seriózní afro účes prokvetlý šedí, měla ostříhané nakrátko. Používala sytě červenou rtěnku.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechápu.“ Pohlédla jsem z jedné ženy na druhou. „Proč mě chcete vidět?“

„Andrea a já jsme přišly, abychom vám nabídly příležitost, jak se odsud dostat,“ pronesla žena jménem Lisa. Pohledem zalétla k mému krajkovému tetování, které vykukovalo zpod krátkého rukávu světle modré vězeňské košile. Navrhla jsem si ten složitý vzor sama – černou krajku protkanou šňůrkami drobných perliček a drahokamů, jaké často zdobí víceramenné lustry. Lisa znovu zvedla oči k mým. „Příští týden si odsedíte minimální trest. Jeden rok, je to tak?“

Mírně jsem přikývla a čekala. Ano, odseděla jsem si jednoleté minimum, ale maximum byly tři roky a z toho všeho, co mi bylo řečeno, jsem odsud neměla odejít ještě dlouho.

„Pracujeme… Andrea a já… na vašem propuštění,“ dodala Lisa.

Bezvýrazně jsem na ni zírala. „Proč? Vůbec mě neznáte.“ Věděla jsem, že existuje nějaký program, v rámci něhož se studenti práv snaží osvobodit vězně, kteří se za mříže dostali omylem, ale zřejmě jsem byla jediná, kdo si myslel, že moje odsouzení byla chyba.

Andrea Fullerová si odkašlala a poprvé promluvila: „Máme důvod předpokládat, že jste jedinečně způsobilá k práci, kterou od vás Lisa požaduje. Propuštění závisí na vaší ochotě tu činnost vykonat a…“

„Ve stanovený čas,“ přerušila ji Lisa.

„Ano, ta práce musí být dokončena v daném termínu,“ přisvědčila Andrea. „Během té doby budete samozřejmě v podmínce a taky zaplatíte odškodnění rodině dívky, kterou jste zranila – rodině Maxwellových…“

„Počkat.“ Zvedla jsem ruku. Překvapilo mě, že se mi třesou prsty, a znovu jsem si ji položila do klína. „Pomaleji, prosím. Vůbec vás nestačím sledovat.“ Rozčilovalo mě, jak obě ženy přeskakovaly v rozhovoru sem a tam. K jaké práci jsem jedinečně způsobilá? Tady ve vězení jsem pracovala v prádelně, učila se skládat povlečení do dokonalých obdélníků a myla nádobí v horké chlorované vodě, dokud mě nepálily oči. To byly jediné způsobilosti, které mě napadly.

Lisa zvedla ruce dlaněmi vzhůru, aby dala najevo, že se chystá do rozhovoru vstoupit. „Jde o tohle,“ prohlásila a upřela na mě pronikavý pohled. „Víte, kdo byl Jameson Williams?“

Všichni věděli, kdo byl Jesse Jameson Williams. To jméno mě okamžitě přeneslo do jednoho ze sálů Washingtonské národní galerie. Od té chvíle už uplynuly čtyři roky. Ne, vlastně pět. Bylo mi sedmnáct a jeli jsme se střední školou na výlet. Moji spolužáci se už chystali z muzea odejít, ale já tam chtěla zůstat, uchvácená moderním uměním, a tak jsem se schovala na záchodě, než moje třída odešla z budovy. Nevěděla jsem, kam jdou, a bylo mi to jedno. Chápala jsem, že si zadělávám na malér, ale s tím jsem se hodlala vypořádat později. Takže jsem byla sama, když jsem uviděla svůj první obraz od Jesseho Jamesona Williamse. Doslova mi vyrazil dech, a tak jsem se posadila na jedinou lavičku v galerii, abych si ho důkladně prohlédla. Obraz byl nazván Pohled. Byl vysoký nejmíň sto osmdesát centimetrů a poměrně úzký. Muž a žena v černém společenském oděvu stáli zády k sobě na třpytivém stříbrném pozadí tak blízko, že nebylo možné oddělit jeho černé sako od jejích černých šatů. Oba měli hnědou pleť, ačkoliv žena byla o něco tmavší než muž. Muž měl pohled skloněný, jako by se snažil podívat na ženu za sebou, ale ona měla doširoka rozevřené oči a dívala se na návštěvníka – na mě –, jako by si nebyla jistá, zda na tom obrazu vůbec chce být. Jako by prosila: Pomozte mi. Když se mi znovu podařilo nadechnout, hledala jsem na stěnách další díla Jesseho Jamesona Williamse a několik jsem jich našla. Potom jsem si v muzejním obchodě prolistovala knihu o velikosti konferenčního stolku s jeho obrazy a litovala jsem, že si částku na cenovce ve výši pětasedmdesáti dolarů nemůžu dovolit.

„Je to jeden z mých oblíbených malířů,“ odpověděla jsem Lise.

„Vážně?“ Poprvé se usmála, nebo alespoň skoro. „To moc ráda slyším, protože to s mou nabídkou hodně souvisí.“

„Nechápu,“ pronesla jsem znovu. „Umřel, ne?“ Dočetla jsem se o jeho smrti v novinách ve vězeňské knihovně. Bylo mu pětadevadesát, rozhodně vedl plodný život, a přesto mě zaplavil pocit ztráty, když jsem tu zprávu viděla.

„V lednu,“ souhlasila Lisa a pak dodala: „Jesse Williams byl můj otec.“

„Opravdu?“ Zpříma jsem se posadila.

„Posledních pětadvacet let života se věnoval pomoci mladým umělcům,“ pokračovala.

Přikývla jsem. Četla jsem o jeho dobročinné činnosti.

„Malířům, o kterých si myslel, že vypadají nadějně, ale mají potíže se školou nebo s rodinou, nebo se jen vydali špatnou cestou.“

Mluvila o mně? Viděl Jesse Williams někde moje obrazy a domníval se, že je v nich něco nadějného, co moji profesoři přehlédli? „Vzpomínám si, že jsem četla o nějakém dospívajícím klukovi, kterému před několika lety pomohl,“ podotkla jsem, „ale nevím, kde jsem…“

„Bůhví, kolik jich bylo.“ Lisa netrpělivě mávla rukou ve vzduchu. „Zkrátka se zaměřil na nějakého mladíka – nebo na mladou ženu – a zajistil, aby měli podporu a peníze nezbytné k získání potřebného vzdělání. Vystavil jejich díla nebo udělal cokoliv jiného, co považoval za vhodné, aby je povzbudil.“ Naklonila hlavu. „Byl to velmi štědrý, ale i manipulativní muž,“ dodala.

„Jak to myslíte?“ nechápala jsem.

„Krátce před smrtí se začal zajímat o vás,“ vysvětlila mi Lisa. „Měla jste být jeho příští projekt.“

„Já?“ Zamračila jsem se. „Nikdy jsem se s ním nesetkala. A navíc jsem běloška.“ Zvedla jsem pramen svých rovných světlých vlasů, abych jí to připomněla. „Copak nebyli všichni, kterým pomohl, Afroameričané?“

Lisa zavrtěla hlavou. „Většina ano, ale všichni rozhodně ne.“ Pokrčila rameny. „Abych byla upřímná, nemám tušení, proč si zvolil zrovna vás. Často pomáhal malířům ze Severní Karolíny, takže to je jeden důvod – pocházíte z Cary, viďte? –, ale určitě tam byla i spousta dalších, které si nevybral. Nikdo neví, proč jste se v jeho samaritánském radaru ocitla právě vy.“

To nedávalo smysl. „Copak všechny plány, které se mnou měl… nebo s kýmkoliv jiným… nezemřely s ním?“

„Kéž by,“ utrousila Lisa a unaveně si odhrnula pramen vlasů, díky nimž mi připomínala Michelle Obamovou. „Můj otec stále všechno ovládá i z hrobu.“ Pohlédla na Andreu a zavrtěla hlavou, zatímco jsem čekala s rukama sepjatýma v klíně a váhala, jestli se mi tahle žena líbí. „Žila jsem s ním,“ pokračovala Lisa. „Byla jsem jeho hlavní pečovatelka a otec mi scházel před očima. Věděl, že se blíží konec, a tak se setkal se svou právničkou,“ kývla k Andree, „a zaktualizoval poslední vůli. Budoval v Edentonu galerii, uměleckou galerii, kde hodlal vystavovat vlastní obrazy i díla jiných umělců a některé studentské práce.“

„Hm,“ zabručela jsem. Pořád jsem byla zmatená. „Přál si tam vystavit nějaký můj obraz?“ Třeba to tak bylo. Nějak se o mně doslechl a chtěl mi dopřát kariéru – alespoň takovou, na jakou budu mít – tím, že vystaví mé dílo ve své galerii? To bylo směšné. Jak by se o mně dozvěděl? Neuměla jsem si představit, že by na mě někteří profesoři z univerzity Severní Karolíny pěli chválu. A co bych jeho galerii proboha nabídla? V hlavě jsem si projížděla své obrazy, které byly všechny v domě mých rodičů… pokud je už nevyhodili, což by mě nepřekvapilo.

„Není to tak jednoduché,“ pronesla Lisa. „Chtěl, abyste zrestaurovala starý velkoformátový obraz, mural z roku devatenáct set čtyřicet, a rozhodl, že se galerie nesmí otevřít dřív, dokud nebude umístěn ve foyer. Datum otevření je pátého srpna.“

To musel být omyl. Hledaly někoho jiného a já ucítila, jak mi šance na svobodu proklouzává mezi prsty. Zrestaurovat mural? Za dva měsíce? Zaprvé jsem neměla se zachováváním uměleckých děl žádné zkušenosti a zadruhé jsem během necelých tří let na vysoké pracovala pouze na jednom muralu – jednoduché abstrakci metr dvacet na dva metry čtyřicet, který jsem malovala ještě s jedním spolužákem v prváku na vysoké. „Víte určitě, že myslel mě?“ zeptala jsem se.

„Rozhodně.“

„Proč… proč by si myslel, že jsem pro takový úkol ‚jedinečně způsobilá‘?“ vybavila jsem si tu frázi. „Jak vůbec věděl, že existuju?“

„Kdoví?“ pokrčila rameny Lisa, kterou otcova výstřednost zjevně popuzovala. „Vím jen to, že teď jste můj problém.“

Při jejím postoji jsem se naježila, ale pusu jsem nechala zavřenou. Jestli mi ty dvě opravdu můžou pomoct, abych se odsud dostala, nesmím si je znepřátelit.

„Asi si myslel, že jste k tomu způsobilá na základě uměleckého vzdělání,“ vložila se do řeči Andrea. „Měla jste jako hlavní specializaci výtvarný obor, ne?“

Přikývla jsem. Ano, to jsem měla, ale s restaurováním to nemělo nic společného. Restaurování vyžaduje zcela odlišné schopnosti než malování obrazů. Navíc jsem v posledním ročníku nebyla zrovna nejhorlivější studentka. Místo studií jsem se nechala pohltit Treyem, který polykal všechen můj čas i energii. Byla jsem do něj blázen, fascinovaná jeho pozorností a budoucností, kterou jsme spolu plánovali. Vyprávěl mi o zásnubním prstenu zesnulé babičky a naznačoval, že mi ho už brzy dá. Myslela jsem si, že je úžasný. Budoucí právník. Milý. Nesmírně pohledný. Byla jsem hlupák. Ale měla jsem víc rozumu, než abych se o svém nedostatku způsobilosti zmiňovala před těmito dvěma ženami, když mluvily o tom, že mě odsud vysvobodí.

„Takže… kde je ten mural?“ zeptala jsem se.

„V Edentonu. Musíte se tam nastěhovat,“ odpověděla Lisa. „Ke mně. Můj dům – vlastně otcův dům – je velký. Nebudeme o sebe vzájemně zakopávat.“

Nevěřila jsem vlastním uším. Nejenže mě pustí z vězení, ale budu bydlet v domě Jesseho Jamesona Williamse? Ucítila jsem, jak nečekaně hrozí, že mi vyhrknou slzy. Panebože, musím odsud vypadnout! V minulém zoufalém roce jsem přišla k modřinám, pohmožděninám i řezným ranám. Naučila jsem se bránit, to ano, ale v duchu se mi to příčilo. Nebyla jsem žádná rváčka. Moje spoluvězeňkyně se mi posmívaly kvůli mládí, křehké konstituci i platinovým vlasům. Žila jsem v ustavičném strachu. Dokonce ani v cele jsem se necítila v bezpečí. Moje spoluvězeňkyně vůbec nemluvila, a to doslova. Nikdy jsem z jejích úst neslyšela jediné slovo, ale tvářila se pohrdavě. Skoro jsem nespala a s jedním otevřeným okem jsem očekávala, že mě v noci podřízne ukradeným nožem.

Taky mě pronásledovaly noční můry o Emily Maxwellové, ale předpokládala jsem, že ty si ponesu s sebou, ať půjdu kamkoliv.

„Budete na tom obrazu pracovat v zatím nedokončené galerii,“ vytrhla mě Lisa z myšlenek. „Ve foyer je spousta místa. Právě tam ho chtěl otec vystavit.“

„Není namalovaný na zdi?“

„Ne, je na plátně a nikdy nebyl… pověšen, nebo jak by se to dalo říct.“

„Nainstalován,“ prohlásila Andrea.

„Správně,“ přikývla Lisa. „Nikdy nebyl nainstalován.“

„Kdo ho namaloval?“

„Anna Daleová,“ odpověděla Lisa. „Je to jeden z velkoformátových obrazů z období velké ekonomické krize. Víte, že během ní vláda najímala malíře, aby vyzdobili veřejné budovy uměleckými díly?“

Přikývla jsem, ačkoliv moje znalosti o takových podpůrných programech byly přinejlepším povrchní.

„Tenhle měl být určen pro edentonskou poštu. Ale Anna Daleová zešílela, nebo tak něco – nevzpomínám si přesně, co mi otec vykládal. Při práci na něm přišla o rozum, takže hotové dílo nebylo nikdy vystaveno. Otec ho vlastnil několik desetiletí a chce – chtěl – ho umístit do foyer. A musí se to stihnout do slavnostního otevření galerie.“

„Do pátého srpna,“ doplnila Andrea pro případ, že bych datum napoprvé přeslechla. Rozhodně jsem ho slyšela.

„To je ode dneška za necelé dva měsíce,“ namítla jsem.

Lisin dlouhý povzdech zněl znepokojeně. „Přesně tak,“ přitakala. „Proto se do restaurování musíte pustit okamžitě.“

„V jakém je stavu?“ zeptala jsem se.

Lisa pokrčila rameny. „Ještě jsem ho pořádně neviděla. Celá ta léta byl stočený v rohu komory otcova ateliéru – je šíleně velký a těžký – a nevím, jak vypadá. Ale pokud od vás očekával, že ho dáte do pořádku, jistě je možné ho zachránit.“

Představovala jsem si, co skoro sedmdesát let udělá s velkým plátnem zastrčeným v komoře. Lisa potřebovala firmu, která se zabývá profesionálním restaurováním, ne malířku začátečnici. Ale já jsem se zas potřebovala dostat na svobodu.

„Dostanu za to zaplaceno?“ Pohlédla jsem na Andreu. „Pokud musím hradit odškodnění…“

„Můj otec na ten projekt vyčlenil padesát tisíc dolarů,“ přerušila mě Lisa.

„Pro celou galerii?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Pro vás. Abyste ten obraz zrestaurovala. Padesát tisíc plus dalších několik tisíc na veškerý materiál, který budete potřebovat.“

Padesát tisíc dolarů? To bylo neuvěřitelné. I s titulem bych těžko našla zaměstnání, kde bych si vydělala tolik peněz za celý rok, natož za dva měsíce. Za dva měsíce práce, o které jsem neměla ani ponětí. Snažila jsem se působit sebevědomě. Jedinečně způsobilá? To těžko.

„Je to vaše propustka z vězení, Morgan.“ Andrea se naklonila dopředu a z rudě namalovaných rtů jí vycházela pomalá, zřetelná slova. „Jestli svou část dohody splníte a dokončíte tu práci – kvalitní práci – do pátého srpna, dostanete se ven na podmínku a už sem nikdy v životě nemusíte vkročit. Být vámi, začala bych si o restaurování studovat, co se dá.“

Pohlédla jsem ke dveřím malé místnosti. Představila jsem si, jak jimi procházím a mířím po chodbě do vstupní haly a na svobodu. Už jsem skoro cítila, jak se venku s roztaženýma rukama otáčím kolem dokola a nadechuju se čerstvého vzduchu. Přesto jsem se domnívala, že se od tohoto místa nikdy zcela neosvobodím. Ponesu si ho navždy s sebou. I teď, zatímco jsem tam seděla a představovala si, jak odcházím hlavním vchodem, jsem měla pocit, že se kolem mě uzavírá imaginární vězení.

Přesto bych imaginárnímu vězení dala před tímhle odporným skutečným přednost.

„Udělám to,“ oznámila jsem konečně a opřela se o opěradlo.

Jak to udělám, o tom jsem neměla ani páru.

2

Anna

Edenton v Severní Karolíně

4. prosince 1939

Od Ministerstva financí Spojených států, odboru výtvarného umění

Unikátní soutěž osmačtyřiceti států na velkoformátové malby

27. listopadu 1939

Vážená slečno Anno Daleová,

odbor výtvarného umění Vám s potěšením sděluje, že jste se zařadila mezi vítěze státní soutěže osmačtyřiceti států na vytvoření velkoformátových maleb. Vaše skica na Vámi navrhovaný mural, který by zdobil poštovní úřad v Bordentownu v New Jersey, získala u porotců mnoho pozitivních ohlasů. Pošta v Bordentownu byla sice bohužel přidělena jinému uchazeči, ale na komisi Vaše dílo zapůsobilo natolik, že by byli rádi, kdybyste vytvořila malbu pro poštovní úřad v Edentonu v Severní Karolíně. K tomu je zapotřebí, abyste nám co nejdříve poslala skicu pro edentonské zadání. Jakmile Vám ji odbor odsouhlasí, můžete se pustit do práce na rozkresu kompozice (ve skutečné velikosti) a nakonec na uměleckém díle samotném. Rozměr edentonské malby bude 3,7 x 1,85 metru a projekt bude dokončen do 3. června 1940.

Všem malířům doporučujeme, aby se seznámili se zeměpisnou oblastí v okolí přiděleného poštovního úřadu a mimořádně se vynasnažili zvolit vhodný motiv. Navrhujeme následující témata: místní historie, místní průmysl, místní flóra a fauna a místní aktivity. Protože Edenton v Severní Karolíně nebyl Vaší první volbou a pravděpodobně nejste s městem důvěrně obeznámena, důrazně Vás vyzýváme, abyste se tam vydala co nejdřív podívat.

Honorář za obraz činí 720 dolarů. Jedna třetina bude splatná po schválení Vaší skici, další třetina po odsouhlasení přípravné kresby a poslední třetina po závěrečném nainstalování obrazu. Z této částky si uhradíte materiál, modely, budou–li zapotřebí, a jakékoliv náklady na dopravu a osazení obrazu.

S pozdravem

Edward Rowan,

umělecký správce, odbor výtvarného umění

Anna přijela do Edentonu na naplánovaný třídenní výlet v podvečer 4. prosince. Mohla jet nočním vlakem, ale na poslední chvíli se rozhodla vyrazit autem. Námořnicky modrý Ford V8 z roku 1932 si stále uchovával matčinu vůni – pačuli a pikantní Tabu parfém, který milovala – a Anna, vydávající se na nové, velmi dospělé dobrodružství, tuto útěchu potřebovala. Měla před sebou první placené zaměstnání. První období strávené mimo domov. Vlastně první úplně všechno.

Když v blednoucím slunečním světle zabočila na Broad Street, na namrzlé vozovce dostalo auto smyk a na okamžik se bála, že svůj příchod do města zahájí tím, že nabourá řadu zaparkovaných aut, ale nakonec se jí podařilo dostat ford pod kontrolu. Jakmile to zvládla, ocitla se za vozem taženým koněm nebo možná mulou. Na zvíře dost dobře neviděla a stejně si nebyla jistá, jestli by je vzájemně rozeznala. Ani jedno z nich ve svém domovském Plainfieldu v New Jersey moc často nevídala.

Zpomalila, protože se domnívala, že by si měla městečko, které na obrazu vypodobní, pořádně prohlédnout. Při zkoumání mapy nebyl Edenton v oblasti plné vodních ploch nic jiného než tečka obklopená zátokou a řekou. Dokonce i na mapě jí připadal podivně cizí a s ustaraným povzdechem atlas zavřela.

Nečekala, že tu soutěž vyhraje, a načasování nemohlo být horší. Právě pohřbila matku – nejlepší přítelkyni a jedinou osobu na světě, na jejíž lásku a péči se mohla vždy spolehnout. Nesměla však odmítnout práci, zvlášť když bylo téměř nemožné nějakou sehnat. A matka už s ní nebyla, aby nosila domů peníze, které si vydělala šitím a z nichž hradily jídlo a výdaje. Ne, musela být za tuto příležitost vděčná, i když to znamenalo, že jí nezbude než ujet zhruba šest set padesát kilometrů, aby se „seznámila se zeměpisnou oblastí“, kterou na obrazu zvěční.

Nikdy netoužila vydat se na jih podél Masonovy–Dixonovy linie a byla ráda, že se tam zdrží jen několik dní. Jih se segregovanými školami a absurdními zákony, podle kterých od sebe běloši a černoši museli udržovat odstup v autobusech, u vodních kašen i na toaletách, jí připadal velmi zaostalý. Na střední škole v Plainfieldu měla pár spolužáků s tmavou barvou pleti a několik dívek, se kterými chodila do basketbalového týmu a pěveckého sboru, považovala za kamarádky.

„Díváš se na Plainfield růžovými brýlemi,“ pověděla by jí matka. Dokonce ani v Plainfieldu s ní dívky s barevnou pletí, které Anna nazývala přítelkyněmi, nemohly chodit do některých obchodů či restaurací, a jedna z nich se jí dokonce svěřila, že v kině musejí sedět na balkoně. Na kluzišti pro ně byl každý týden vyhrazený „barevný večer“ a ve venkovském společenském klubu nebyly vítány stejně jako Anniny kamarádky židovského původu. Přesto všichni věděli, že na jihu je to horší. Na jihu byli černoši skutečně lynčováni.

Přemýšlela o tom, že si průzkum kvůli motivu udělá prostě v plainfieldské veřejné knihovně, protože věděla, že by jí jízda do Edentonu trvala celé dva dny, ale pak si znovu přečetla dopis z odboru výtvarného umění, ve kterém ji vyzývali, aby městečko navštívila. Matka by na ni naléhala, ať svůj úkol splní jaksepatří. Anna si ji představila, jak jí říká: „Buď za tu práci vděčná, zlato, a chop se té výzvy.“ Přátelé, kteří s ní v Plainfieldu dokončili studium na umělecké škole paní Van Emburghové, stále hledali zaměstnání, které v současném stavu ekonomiky zkrátka neexistovalo. Mnozí z nich se zúčastnili stejné soutěže odboru výtvarného umění a Anna věděla, jaké má štěstí, že se jí té pocty dostalo. Udělala by všechno, co mohla, aby odbor nelitoval, že do ní vložil svou důvěru.

Matka jí několik dní před smrtí dala deník. Sešit s prázdnými stránkami byl vázaný v sametově měkké hnědé kůži a obálka se dala zamknout na jednoduchý zámeček a klíč. Byl krásný. Matka tehdy věděla, že je to poslední dárek, který dceři kdy dá, ale Anna o tom neměla ani tušení. Pobouřilo ji, když jí došla pravda, a takové emoce k ní cítit nechtěla. V záchvatu vzteku hodila deník v kuchyni do odpadkového koše, ovšem znovu ho vytáhla, očistila a nyní ležel sbalený v jejím kufru. Už nikdy nevyhodí nic, co má spojitost s matkou. Potřebovala si všechny vzpomínky uchovat.

Vzala si s sebou i matčin fotoaparát. Skoro se zadusila slzami, když seděla v kuchyni u stolu a převíjela v Kodaku Retině novou ruličku filmu. Představila si matčiny ruce, které ten úkon dělaly léta… ačkoliv když o tom nyní přemýšlela, uvědomila si, že od chvíle, kdy matka ten fotoaparát zvedla naposledy, uplynula řada měsíců. Fotografování bylo její vášní. Neplynuly z něj sice žádné peníze, nicméně během jejích „temperamentních období“ jí poskytovalo obrovskou radost. Doktor ty přívaly energie nazýval „manickými epizodami“, ale Anna dávala přednost vlastnímu pojmenování. Temperamentní období, která se objevovala po dnech – někdy i po týdnech –, kdy matka skoro nedokázala vstát z postele, pokaždé přinesla Anně úlevu. Přicházela bez varování a často je doprovázelo nepředvídatelné chování. Probudila Annu časně, aby jí sdělila, že dnes nepůjde do školy, a odjely autobusem do New Yorku, kde pobíhaly z muzea do muzea nebo jezdily na kolečkových bruslích po Central Parku. Jednou, když bylo Anně asi dvanáct, vklouzly zadním vchodem do koncertní síně Carnegie Hall, našly si v lóži dvě prázdná sedadla a pozorovaly orchestr, jak hraje. Z toho dne si však Anna nevzpomínala na hudbu, ale na čirou radost z toho, jak seděla vedle matky, opírala si hlavu o její rameno a vnímala její pulzující energii. Dokud tato temperamentní období trvala, jejich dny naplňovala radost.

Když tato příznivá doba přišla na jaře, jak se to často stávalo, patřilo mezi matčiny oblíbené aktivity rychle se procházet po sousedních čtvrtích Plainfieldu s připraveným fotoaparátem a fotografovat zahrady jiných lidí. Zbožňovala květiny, a proto chodila po cizích příjezdových cestách, aby se dostala k okenním truhlíkům přetékajícím pelargoniemi, a krčila se za domy, aby vzadu zvěčnila záhony plné růží, hortenzií a broskvově zbarvených denivek. Pokud Anna věděla, nikdo si na matku kvůli tomu slídění nestěžoval. Možná si o ní lidé mysleli, že je tak trochu podivínka. Nebo ji, mladou vdovu, která sama vychovávala dceru, litovali. Nebo možná znali pravdu – paní Daleová na tom není zdravotně dobře – a laskavě ji nechali být.

Když byla matka na dně, Anna se starala sama o sebe. Vařila pro obě, ačkoliv v té době matka skoro nic nejedla, uklízela dům a prala prádlo. To všechno dělala s trpělivostí a láskou a čekala, až matku trudomyslnost přejde. V jednu hroznou dobu teta Alice odtáhla Anninu matku k psychiatrovi a ten trval na tom, aby byla hospitalizována. Anna, tehdy čtrnáctiletá, žila dlouhé dva měsíce s tetou a strýcem a na oba měla vztek, že poslali její matku na tak příšerné místo. Když byla matka konečně propuštěna, trpěla výpadky paměti, jako by jí nemocnice některé vzpomínky na vzácné okamžiky vymazala. A Anna přísahala, že už nikdy nikomu nedovolí, aby ji zase zavřel pod zámek. Od té doby se pokoušela matčinu malomyslnost před tetou utajit, zlehčovala ji a pouze ji přežívala. Naposledy však možná udělala chybu. Tentokrát patrně matka potřebovala větší pomoc, než jakou jí Anna byla schopná poskytnout. Snažila se na to nemyslet a prostě čekala, až se temperamentní období vrátí. Žila s ní dost dlouho, aby věděla, že časem se usměvavá šťastná matka, kterou zbožňovala, zase objeví a bude překypovat bláznivými nápady, při nichž se budou obě s úžasem chichotat.

„Nikdy se neboj zkusit něco nového, Anno,“ radila jí.

A přesně to teď Anna dělala, ne? Jela celé dva dny neznámou krajinou, aby pak dorazila do městečka, kde neznala živou duši. Odněkud v nebi jí matka tleskala.

Dopis z odboru výtvarného umění obsahoval seznam vítězů ve všech osmačtyřiceti státech. Při pohledu na něj se Anny zmocnily rozpaky i posvátná úcta. Domnívala se, že vyhrála jen z toho důvodu, že soutěž byla anonymní. Mnozí další vítězi byli známí umělci. Byl mezi nimi So a So z New Yorku, předseda svazu umělců, který studoval v Evropě, zkušený muralista, jenž v New Yorku a Los Angeles pořádal vlastní výstavy, a tak dál. Všichni další vítězové dosáhli jednoho vyznamenání za druhým. A pak přišla Anna: Anna Daleová. Plainfield v New Jersey. Narozena 1918. Absolventka Umělecké školy paní Van Emburghové. A to bylo všechno. Představovala si, jak hlouček porotců oněměl úžasem, když otevřel její obálku a zjistil, že zvolil nezkušenou dívku. Neustále si musela připomínat, že ji vybrali legitimně, spravedlivě a čestně, a vybavila si, co jí paní Van Emburghová pošeptala do ucha, když jí při promoci předala diplom. „Jsi hvězda, Anno,“ prohlásila. „V uměleckém světě máš budoucnost.“ Z těch slov jí stále přebíhal mráz po zádech. Nikomu se s nimi nesvěřila, protože nechtěla vypadat domýšlivě, ale teď, když tu soutěž vyhrála… teď, když na světě zůstala úplně sama… se té pochvaly držela zuby nehty.

Velmi rychle musela vymyslet zcela nový motiv pro skicu a to pomyšlení ji ničilo. Námět pro bordentownskou poštu ji napadl snadno. Clara Bartonová tam založila první veřejnou školu zdarma, takže ji Anna nakreslila, jak zvoní školním zvoncem za malou školní budovou z červených cihel, zatímco se do školy hrnou a poskakují zástupy dětí. Byla hrdá na to, jak zachytila šustění dívčích sukní a energii chlapců. Škoda že teď ten obraz nebude moct namalovat. Vzpomínka na to, s jakou dychtivostí a radostí skicu vytvářela, než se všechno změnilo, jí připadala jako z jiného světa.

Přesto nějaký nápad na edentonskou nástěnnou malbu měla. V plainfieldské knihovně ji knihovník navedl k několikasvazkovému Americkému průvodci po Severní Karolíně. Tam si přečetla o „Edentonském čajovém dýchánku“, ženském protestu z osmnáctého století, kdy jednapadesát žen podepsalo petici vyzývající k bojkotu všech anglických výrobků. Domnívala se, že by to byl zajímavý motiv a nebylo by příliš náročné ho namalovat. Ten nápad jí zpočátku připadal tak prostý, až jí přišlo na mysl, že by možná ani nemusela jet do Edentonu na průzkum, ale potom si uvědomila, že na ten výlet ve skutečnosti chce. Musela na pár dní vypadnout z domova. Potřebovala uniknout smutku, který na ni v malém domku doléhal, kdykoliv vešla do vedlejšího pokoje a očekávala, že tam uvidí matku.

King Street. Zahlédla ceduli, zabočila doleva a uviděla velký blok cihlových budov. Hotel Joseph Hewes. Během jejího pobytu ve městě, o kterém toho věděla asi tolik jako o Jupiteru nebo Saturnu, to bude její domov. Vjela na parkoviště a s tlukoucím srdcem a zpocenýma rukama položenýma na volantu přemýšlela, co následujících několik dní přinese.

3

Morgan

13. června 2018

Zamrkala jsem na jasném slunečním světle, když jsem šla s Lisou k stříbrnému sedanu na vězeňském parkovišti. Zatím mi neřekla nic víc než: „Máte všechno?“ Jinak jsme při odchodu z budovy mlčely. Nadechla jsem se sladkého vzduchu svobody, ale žaludek se mi svíral nervozitou. Přesto jsem držela zvednutou bradu. Nasadila jsem výraz drsňačky, který jsem si ve vězení zdokonalila. Ničeho se nebojím, namlouvala jsem si… ale pravda byla, že mě žena po mém boku nepopiratelně zastrašovala. Lisa byla dcerou Jesseho Jamesona Williamse, což stačilo na zastrašení každého, ale bylo v tom ještě něco jiného. Nevyznala jsem se v ní. V prvé řadě mě vyvádělo z míry její odměřené mlčení. Proč to dělá? Dále vzpřímený postoj, zarputilý výraz se zaťatými zuby a vážná rychlá chůze, jíž mířila k autu, přičemž se každé dvě vteřiny dívala na telefon. Těsně pod povrchem v ní bublal hněv a nelíbilo se mi, že pokud jde o mou budoucnost, drží v ruce všechny karty.

Nečekala jsem, jaký neklid se mě zmocní při nastupování do auta. Od chvíle, kdy jsem naposledy jela nějakým dopravním prostředkem, už uplynul víc než rok a prsty mi na venkovní klice dveří ztuhly. Lisa už seděla za volantem, když se mi podařilo vzchopit se natolik, abych otevřela. Ale dokonce i potom jsem tam zůstala stát, držela si u boku igelitovou tašku s veškerým svým majetkem a svaly na nohou jsem měla jako ochromené.

„No tak, nastupte si,“ zavolala na mě.

Vlezla jsem si do auta, posadila se na kožené sedadlo a položila si tašku s věcmi k nohám. Zavřela jsem dveře a prsty, které mi navzdory teplému jarnímu počasí prokřehly, jsem si zapnula bezpečnostní pás.

Lisa si uložila telefon do držáku na palubní desce a nastartovala. Stále nepromluvila a já samozřejmě taky mlčela. Chtěla jsem jí říct: Díky za to, co děláte, ale pak bych působila zranitelněji, než jak jsem chtěla vypadat. Cítila jsem se zvláštně, jako bych se snažila znovu stát osobou, jíž jsem kdysi bývala. Poprvé za celý rok jsem měla malé stříbrné kruhové náušnice, stříbrný cvoček v nose a starou modrou blůzu bez rukávů. Ne že bych si ze šatníku zvolila právě ji, ale měla jsem ji na sobě v den, kdy mě zatkli, takže mi nic jiného nezbylo. Přesto mě ten výběr potěšil, nejen proto, že byl teplý den, ale protože jsem chtěla, aby Lisa viděla celé mé tetování. Ten složitý krajkový vzor byl tím jediným, čím jsem mohla dát najevo, že mám nějaký umělecký talent. Ale Lisa se o něm ani nezmínila.

Proč se chovala tak napjatě? Vadilo jí, že jsem kriminálnice, kterou musela dostat z lapáku? Nebo že byla každou vteřinu svého života konzervativně oblečená a vypulírovaná – cítila jsem ve vzduchu jasmínový parfém –, kdežto já tam seděla v džínách s dírou na koleni a s tetováním na paži? Nebo že část peněz, které má zdědit, půjde do mé kapsy? Nebo že jsem k tomu všemu navíc běloška? Neměla jsem ani tušení. V tu chvíli mi bylo jasné jen to, že Lisa řídící rychlostí sto kilometrů za hodinu je moc blízko za autem před námi. Na každých šestnáct kilometrů v hodině by si člověk měl udržovat odstup na délku vozu, vzpomněla jsem si na pravidlo z autoškoly, ačkoliv bych se jím sama pravděpodobně nikdy neřídila. Ale to bylo dřív. Teď jsem musela bojovat s nutkáním dupnout na podlaze na pomyslnou brzdu, abych Lisu zpomalila. Je ze mě nová Morgan, pomyslela jsem si sklesle. Morgan, která se bojí vnějšího světa.

Jely jsme mlčky deset minut, než Lisa konečně promluvila.

„Vláda za ten obraz nikdy nezaplatila malířce – Anně Daleové – celý honorář, takže když zešílela, nebo co ji to vlastně postihlo, stal se v zásadě otcovým vlastnictvím, se kterým mohl nakládat podle libosti. Ale protože je ta galerie darem pro společnost, bude vaše činnost považována za druh veřejných prací.“ Letmo na mě pohlédla a koutky rtů jí zvedl slabý úsměv. „Tak to aspoň říká Andrea.“

Čas se vlekl a já čekala, až bude pokračovat, protože jsem si nebyla jistá, jak to myslela. „Chápu,“ prohodila jsem, když začalo být zřejmé, že Lisa už k tomu tématu nemá co dodat. „Ale proč skončil právě u vašeho otce?“

Pokrčila rameny. „Nemám tušení. Nesdělil mi mnoho podrobností. Jen se řídím příkazy.“

Upírala jsem pohled na brzdová světla auta před námi.

„Do tří dnů se musíte sejít s probačním úředníkem,“ dodala Lisa.

„Já vím.“ Moje povinnosti mi byly vštípeny dostatečně. „Bylo by možné… dostat nějakou zálohu?“

Lisa na mě ostře pohlédla.

„Potřebuju oblečení na ven,“ vysvětlila jsem. „Chci říct na… Prostě potřebuju nějaké oblečení. Kromě toho, co mám na sobě, nic jiného nemám. A taky telefon.“

„Nemohli by vám něco poslat příbuzní?“

„S rodiči spolu nemluvíme.“

„Vědí, že jste venku? Nezměnilo by to něco?“ Lise zazvonil telefon. Pohlédla na něj a stiskla tlačítko, aby hovor odmítla. „Nepromluví si s vámi teď?“

Neozvala jsem se jim. Proč taky? Pokud jsem se na všech těch schůzkách anonymních alkoholiků, kterých jsem se vloni zúčastnila, něco dozvěděla, tak to, že ze svého života musím odříznout toxické lidi.

„Ne, nic by to nezměnilo,“ odpověděla jsem.

Lisa mlčela a několik dalších minut jsme jely v naprostém tichu. Potom si s hlasitým reproduktorem zatelefonovala. Týkalo se to nějakého domu a smlouvy. Pochopila jsem, že je realitní makléřka, a najednou ta malá brož ve tvaru domu na její klopě dávala smysl. Když mluvila do telefonu, zněl Lisin hlas pronikavěji, přátelštěji a radostněji. Působila jako úplně jiný člověk. Jakmile zavěsila, pohlédla na mě. „Ano, můžete dostat zálohu. A telefon budete potřebovat. Musíme být neustále ve spojení a rozhodně potřebujete notebook kvůli informacím o restaurování. Takže vám dám předem čtyři tisíce. Kupte si, co potřebujete.“

„Díky,“ pronesla jsem.

Teď jsme jely po Route 64 a já pozorovala, jak se tachometr plíží za osmdesátku. Snažila jsem se přesunout myšlenky k naprosto šíleným úvahám, že jsem kvůli Jessemu Jamesonu Williamsovi venku z vězení. Pouhá představa, že znal mé jméno, ve mně vyvolala záchvěv vzrušení, ačkoliv jsem se stále neubránila pocitu, že si mě spletl s jinou Morgan Christopherovou. Přesto, jak bylo pravděpodobné, že v Severní Karolíně žije jiná mladá malířka – možná mladá černošská malířka – s mým jménem? Ráda bych věděla, jak se o mně dozvěděl. Nebyla jsem zrovna vynikající studentka. Kdyby stačila má celoživotní vášeň k umění, byla bych hvězdou školy, jenže moje touha tvořit tak silná nebyla. Jeden ne zrovna taktní profesor mi sdělil, že pokud jde o úsilí, patřím mezi nejlepší studenty, ale nadání výrazně pokulhává. „Talentu se nedá naučit,“ oznámil mi. Těmi slovy mě úplně zašlapal do země. Dokonce jsem tehdy přemýšlela, že školy nechám, ale umění bylo to jediné, co mě kdy zajímalo. Trey mi poradil, ať to nechám plavat. „Je to trouba,“ vyjádřil se o mém profesorovi. „Tvoje obrazy jsou úžasné.“ Trey vždycky našel způsob, jak mě povzbudit, když jsem byla na dně, ale nebyl umělec, tak jak to mohl vědět? A potom došlo k té autonehodě, já skončila ve vězení a to rozhodlo dilema, zda odejít, nebo neodejít ze školy, za mě.

„Co jste myslela tím, že malířka zešílela?“ zeptala jsem se Lisy. „Co to přesně znamená? Trpěla schizofrenií? Nebo psychózou? Tenkrát byla jiná doba. Třeba měla jen deprese a nedokázala si sehnat vhodnou léčbu.“ Domnívala jsem se, že o tom, jak se dá zešílet, něco vím. Během loňského roku jsem měla pocit, že se mě začíná zmocňovat nepříčetnost. Jenže v mém případě byla ta paranoia založená na realitě. Některým ženám ve vězení jsem ležela v žaludku.

Lisa upírající oči na silnici téměř nepostřehnutelně pokrčila rameny. „Nevím. Otec mi to jednou řekl a mě nenapadlo, abych se ho na to nějak vyptávala. Nikdy jsem ten obraz neviděla, takže mi to bylo v podstatě fuk, ale myslím, že jím byl posedlý.“ Pohlédla do zpětného zrcátka a zapnula blinkr, aby přejela do jiného silničního pruhu. „Ale ať už se s tou malířkou stalo cokoliv, zabránilo jí to předat hotové dílo poštovnímu úřadu a převzít peníze, takže to muselo být hodně vážné.“

„Jaký byl motiv malby?“ zeptala jsem se ve snaze soustředit se na rozhovor, abych nemusela myslet na silnici.

„Podle mě symboly související s městem,“ odpověděla Lisa. „S Edentonem. U většiny velkoformátových uměleckých děl to tak bylo. Každopádně se to brzy dozvíme.“ Vůbec se nezdálo, že by o ten obraz měla zájem, a hádala jsem, že je to pro ni pouze prostředek k dosažení cíle. Něco, co musí zařídit, aby mohla galerii otevřít a udržovat v chodu.

„Takže… říkala jste, že v galerii budou vystavována díla různých umělců?“ zeptala jsem se.

Lisa přikývla. „Bude tam stálá otcova výstava a potom sál pro několik dalších známých malířů, většinou jeho dobrých přátel, jejichž obrazy měl ve sbírce. Ta expozice se bude každých několik měsíců obměňovat. Taky se tam bude střídat výstava děl mladých umělců, kterým během let pomáhal, a ta budou na prodej.“ Její hlas se napjal. „Než budeme moct otevřít, čeká nás spousta práce.“

„Žijete tím taky?“ zeptala jsem se. „Uměním?“ Lisa mi nepřipadala jako malířka. Pokud něco, vypadala spíš jako mecenáška umění. Někdo, kdo si může dovolit tak úchvatný, na míru šitý kostým, který měla právě teď na sobě, a diamantový tenisový náramek, jenž se jí třpytil na zápěstí.

„Jsem realitní makléřka,“ sdělila mi. „Nemám žádné umělecké vlohy… ani sebemenší zájem… kromě historické architektury domů, které prodávám.“

„Hm,“ zabručela jsem. „Proč vás tedy Jesse Williams – myslím váš otec – pověřil vedením galerie?“

Lisa hned neodpověděla a už jsem si myslela, že jsem tou otázkou překročila pomyslnou hranici. Ale nakonec pronesla: „Jsem jedináček, takže proto.“ Povzdychla si. „Když zemřel, samozřejmě jsem věděla, že se galerie buduje, ale neměla jsem ani tušení, že mi to všechno pověsí na krk.“ Pohlédla na mě. „Nevykládejte si to špatně. Otce jsem milovala – zbožňovala jsem ho – a chci to pro něj udělat, ale dal mi nemožný termín a k tomu mi ještě přihodil vás…“ Zavrtěla hlavou. „Pořád musím vykonávat svou realitní činnost a jednat s klienty. Je to pro mě náročné období.“

„Zřejmě věřil, že to dokážete,“ podotkla jsem.

Lisa znovu vzdychla. Potom natáhla ruku k rádiu, stiskla několik knoflíků a pustila vysílání. Právě hlásili něco ohledně hypoték a já pochopila, že náš rozhovor skončil.

Kdyby mě někdo vyzval, ať hádám, v jakém domě Jesse Jameson Williams žil, nakreslila bych moderní budovu ve stylu Franka Lloyda Wrighta schoulenou ve svahu. Ale spletla bych se. Lisa vjela na dlouhou příjezdovou cestu rozlehlého patrového viktoriánského domu s dvěma řadami teras zdobenými propracovaným bílým zábradlím. Celá fasáda domu vypadala, jako by byla potažená bílou krajkou, a po celé šířce domu se táhla pestrobarevná zahrada.

„Tohle je Jesseho dům?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Dům De Clairea,“ pronesla Lisa, když vystoupila z auta. „Když ho v roce osmnáct set osmdesát postavili, stal se prvním majitelem Byron De Claire. Moji rodiče ho koupili v roce devatenáct set osmdesát.“

Následovala jsem Lisu k hlavnímu vchodu a vešla jsem za ní do domu, který prozrazoval své stáří pouze viktoriánskou architekturou. Lisa vypnula složitě vyhlížející bezpečnostní systém a já si z místa, kde jsem stála, prohlížela všechny místnosti, do kterých bylo vidět. Vstupní hala, obývací pokoj a salonek byly vymalovány tlumenými pastelovými barvami: šedomodrou, mořskou pěnou a levandulovou. Na všech zdech visely obrazy, a zatímco Lisa u hlavních dveří telefonovala, přecházela jsem ve velkém foyer od jednoho k druhému. V jejich blízkosti jsem se skoro bála dýchat. Vzpomněla jsem si, jak jsem někde četla, že jedno z děl Jesseho Williamse se na aukci prodalo za deset milionů dolarů, a teď mě jich obklopovalo hned několik. Většina byla jeho, ale zahlédla jsem dvě koláže Romarea Beardena a obrovský obraz Judith Shipleyové, na němž byly dívenky sedící na louce plné sedmikrásek. Rychle jsem zapátrala po kosatci, který Shipleyová vždy ukrývala ve svých malbách jako projev úcty k matce jménem Iris, ale v těch všech sedmikráskách jsem to brzy vzdala a místo toho obrátila pozornost k jedné z Beardenových koláží. Hemžilo se to na ní afroamerickými hudebníky, převážně kytaristy, kteří stáli před výrazným červeným pozadím. Ucítila jsem záchvěv vzrušení, že jsem u těchto originálů natolik blízko, abych se jich dotkla. Nebyla jsem sice skvělá malířka, ale umění budu navždy milovat.

„Pojďte do kuchyně,“ vyzvala mě Lisa, když domluvila.

Následovala jsem ji do prostorné bílo-nerezové kuchyně.

„Nežil Jesse Williams – váš otec – většinu života v New Yorku?“ zeptala jsem se.

„Většinu ne, ale řadu let.“ Lisa otevřela širokou ledničku s dvojitými dveřmi, podala mi lahev s vodou a další si otevřela sama. „A předtím strávil nějakou dobu ve Francii,“ dodala a opřela se o pult s bílošedou mramorovou deskou. „Za války sloužil ve Francii a prostě tam zůstal. Tam se seznámil s první manželkou. Byli spolu zhruba patnáct let a po rozvodu se přestěhoval do New Yorku a oženil se s mou matkou. Byla o dost mladší než on a už to vypadalo, že žádné děti mít nebudou, když jsem na svět přišla já.“ Lisa se dlouze napila vody. „Bylo jí devětatřicet a jemu skoro padesát. Tehdy ucítil volání rodu a zatoužil se přestěhovat zpátky do Edentonu k svým kořenům. Bylo mi sedm. Do té doby si už udělal jméno a Edenton byl celý žhavý, aby se svým rodákem pochlubil.“ Odložila lahev a zalistovala v deskách z konopného papíru ležících na stole. „I tak,“ pokračovala, „museli zaplatit hotově. V tehdejší době by nikdo nedal černochovi půjčku na dům v téhle čtvrti. Je to dost těžké i teď,“ zamumlala tiše a vytáhla arch papíru. „Ráda bych vám přečetla část jeho závěti,“ dodala a zvedla papír.

Přikývla jsem a Lisa začala číst.

„‚Moje plány s foyer galerie: V komoře v mém ateliéru,‘ jeho ateliér je tamhle a je tam hrozný binec.“ Lisa ukázala přes kuchyňské okno a já uviděla v zadní části zahrady bílý, poměrně velký domek. „‚V komoře v mém ateliéru,‘“ zopakovala, „‚najdete velký stočený obraz. V roce 1940 ho jako mladá namalovala Anna Daleová pro vládou sponzorovanou soutěž velkoformátových maleb určených do poštovních úřadů. Dokončila ho, ale onemocněla dřív, než ho nechala nainstalovat, a od té doby je v mém vlastnictví. V nové galerii bude ústředním bodem foyer, pochopitelně zrestaurovaný. Tu práci provede mladá dáma Morgan Christopherová, která vystudovala téměř tři ročníky na Severokarolínské univerzitě v Chapel Hill se specializací výtvarné umění, ale v současné době je zavřená v ženské věznici v Raleigh.‘“

Převrátil se mi žaludek. Rozhodně našel správnou Morgan Christopherovou.

„‚Dostala minimální jednoletý trest,‘“ pokračovala Lisa, „‚a až si ho v červnu dva tisíce osmnáct odpyká, Lisa najme právníka, který slečnu Christopherovou dostane na svobodu, aby ten obraz zrestaurovala. Práce budou dokončeny přímo v galerii. Dílo za žádných okolností neopustí Edenton, takže Lisa zařídí, aby slečna Christopherová během té činnosti bydlela ve městě. Odkazuji částku padesáti tisíc dolarů jako kompenzaci za vynaloženou práci a dalších deset tisíc na veškerý materiál a odborné rady, které bude slečna Christopherová možná potřebovat.‘“ Lisa zvedla hlavu od stránky. „Dále stanovuje, jak má být obraz vystaven, jak má být vyřešeno osvětlení a tak dál.“ Znovu se pustila do čtení. „‚Podle mých nejlepších vzpomínek není plátno potrhané a na zadní straně není lepidlo, které by bylo nutné odstranit, protože na zeď poštovního úřadu nebylo osazeno. Proto jsem přesvědčený, že ačkoliv Morgan Christopherová nemá s restaurováním dostatečné zkušenosti, dokončí ten projekt včas, aby bylo možné otevřít galerii pátého srpna dva tisíce osmnáct. Datum otevření s pověšeným a kompletně zrestaurovaným uměleckým dílem je pevně dané a moje další odkazy jsou tím podmíněny.‘“

Po přečtení poslední věty Lisa s vyčerpaným a podrážděným výrazem zároveň zavrtěla hlavou. „Neuvěřitelné,“ vydechla spíš sama pro sebe než kvůli mně.

„Páni,“ pronesla jsem ohromeně. „Co myslí těmi dalšími odkazy?“

Lisa nad tou otázkou mávla rukou. „S vámi nemají nic společného.“ Zazvonil jí telefon, takže pohlédla na displej, obrátila oči v sloup a zmáčkla tlačítko, aby vyzvánění ukončila. „Pojďte za mnou,“ vyzvala mě a položila dokumenty zpátky na stůl.

Následovala jsem ji z kuchyně přes levandulovou jídelnu do velké zářivě prosluněné prosklené místnosti. Na jedné straně byla umístěna široká postel a na druhé nastavitelné křeslo a prádelník.

„Otec nechal ze zimní zahrady udělat ložnici, aby nemusel chodit nahoru po schodech, a já se ještě nedonutila to změnit, takže dokud tu budete, považujte ji za svůj pokoj. Jeho věci jsem vyklidila a namísto nemocničního lůžka jsem sem nechala přinést postel.“

Prostor byl tak zalitý sluncem, úplně jiný, než v jakém jsem žila minulý rok, že se mi při pomyšlení, že teď bude můj, stáhlo hrdlo vděčností.

„Hořejšek patří mně,“ pokračovala Lisa, „takže je pro vás nepřístupný. O kuchyň se podělíme, ale neočekávám, že tu některá z nás, kromě přespání, bude moc často. Prakticky budete žít v galerii a já mám práce víc než dost, takže nevím, kde mi hlava stojí. Jídlo si budeme zajišťovat každá zvlášť. Každou středu sem chodí hospodyně a stráví tu skoro celý den.“ Věnovala mi přísný pohled. „V tomto domě jsou striktně zakázány veškeré drogy. Vím, že jste měla problémy, a nerada bych…“

„S drogami ne.“ Připadala jsem si zahnaná do kouta. „Nikdy jsem…“

„V kuchyni mívám víno,“ přerušila mě Lisa. „Budete s tím mít problém?“

„Ne, nepiju. Už ne. A na víno jsem si stejně nikdy nepotrpěla. Jen na pivo.“

Lisa se uchechtla, až mi to zkazilo náladu. „Asi je těžké pít ve vězení.“

„S pitím jsem skončila,“ trvala jsem na svém. „Už nikdy nebudu pít. Vůbec nikdy.“

Lisa na mě pohlédla, jako by si nebyla jistá, jestli mi má věřit, anebo ne. „Fajn,“ pronesla nakonec. „Kdyby vám to začalo vadit, dejte mi vědět a odnesu si víno do pokoje. Můžu si tam přestěhovat miniledničku…“

„Nebude mi to vadit.“ Ucítila jsem, jak mi hoří tváře, a přála jsem si, aby už o tom přestala mluvit.

„V domě žádné kouření.“

„Nekouřím.“

„Tak dobře.“ Lisa pokynula k chodbě. „Koupelna je na chodbě vedle kuchyně. Osvěžte se a pak se půjdeme podívat na ten váš obraz.“

4

Anna

5. prosince 1939

Anna přemýšlela, jestli je nezdvořilé psát si deník, zatímco snídá ve velké hotelové restauraci, ale nakonec usoudila, že se tím nebude znepokojovat. Na hotelové hosty nemusela udělat dojem. A tak si mezi sousty vajec na měkko a uzeniny – kterou jí přinesli v podobě silnějšího plátku místo párku, na který byla zvyklá – psala stručné poznámky. Na jídelním lístku byla i kukuřičná kaše. Sice o ní už slyšela, ale neměla tušení, jak chutná, a když ji viděla na talířích jiných hostů, rozhodla se ji vynechat. Výrazné přízvuky kolem ní proudily jako sirup, nenucené, přívětivé a neznámé. Domnívala se, že její řeč by ostatním spolustolovníkům zněla stejně cize.

Většinu lidí v restauraci tvořili muži a Anna na sobě cítila jejich oči. Byl důvodem její deník? Nebo vlasy? Možná měla před odjezdem do Edentonu zvolit vhodnější účes, ale skoro černé kadeře ostříhané na mikádo s ofinou nosila tak dlouho, že by se jinak sama nepoznala. Možná tak nezapadne do zdejších zvyklostí, ale byla dcerou své matky – takže kdy se starala o to, jestli někam zapadá?

Podvolila se už pochopením, že bude nejlepší, když si na tento výlet vezme šaty. Po posledních třech letech, která na umělecké škole strávila v kalhotách, skoro zapomněla, jaké to je nosit punčocháče a podvazkové pásy, takže obléknout se dnes ráno v hotelovém pokoji byla muka. Ale musela v Edentonu udělat dobrý dojem, takže kalhoty nechala doma. Matka by jí pravděpodobně doporučila: Ale proboha, Anno, klidně si ty kalhoty vezmi! Buď prostě sama sebou! Jenže matka už nebyla nablízku, aby jí radila tak či onak, a Anna se rozhodla vsadit na jistotu.

Zvedla hlavu od deníku a všimla si, jak na ni od nejbližšího stolu zírá nějaký muž. Vyvolával v ní pocit, že je atraktivní, ale zároveň i zranitelná. Když se náhodou setkala s jeho očima, poměrně vlídně na ni kývl, ale jeho podrobná prohlídka ji zneklidnila natolik, že zaklapla deník, zamkla ho a po zbytek doby strávené v jídelně se soustředila na jídlo.

Rozhodla se prozkoumat město pěšky, místo aby projížděla Edentonem v autě. Zářivě modré nebe nebylo v souladu s chladným vzduchem a na ulici stále zůstával led po nedávné bouři. Z hotelu vyšla zachumlaná v dlouhém béžovém vlněném kabátě, který patříval matce, v oblíbeném červeném sametovém kloboučku se širokou krempou a v rukavicích. Měla na mysli jen jediný cíl – poštu, kde bude její obraz umístěn –, ale rozhodla se, že než se tam vydá, měla by si Edenton prohlédnout o něco víc.

Hned vedle hotelu se nacházela soudní budova z červených cihel, která by se na zdi určitě úžasně vyjímala. Červená barva Annu odjakživa přitahovala. Několikrát si budovu vyfotografovala a potom prošla dlouhým zatravněným parkem směrem k nábřeží. U vody byla postavená tři děla z války za nezávislost a všechna mířila na moře. Obrovské okolní domy vypadaly navzdory finančním těžkostem, kterým v posledním desetiletí většina lidí čelila, dobře udržované. Nacvakala několik dalších fotografií a pak zabočila k Broad Street. Nevzhledné nábřeží ji zklamalo. Na zimu opuštěné rybářské krámky, ledárna, kovárna a kůlny přeplněné stavebním dřívím skoro bránily ve výhledu na neklidnou šedou vodu. Vzduch prosycovalo hučení pil a Anna náhle ucítila tíživý smutek, který ji pronásledoval už od matčiny smrti. Musela se z toho skličujícího nábřeží dostat pryč, a proto se rychle obrátila a vykročila zpátky k centru. Na nábřeží nebylo nic, co by mohla použít jako motiv, takže možná nakonec na malbě zůstanou výhradně dámy z čajového dýchánku. Jaký je Edenton ve skutečnosti? přemýšlela. Symbolizuje ho spíš drsně vyhlížející nábřeží, nebo elegantní domy? A jak se jí podaří vystihnout skutečnou atmosféru místa, které vůbec nezná?

Cestou kolem několika bloků k poštovnímu úřadu si přitáhla límec kabátu blíž ke krku. Na Broad Street minula desítky provozoven: obchodní domy, holičství, lékárny, železářství, obchody s potravinami, benzinovou pumpu a banku. Ulice se hemžila lidmi. Město nebylo tak klidné, jak si zprvu myslela, a každá osoba, kterou potkala – ať už to byl muž, žena nebo dítě –, jí kývla na pozdrav. Díky tomu zapomněla na nelákavé nábřeží a nálada se jí rozjasnila. Tohle by se v Plainfieldu, kdyby šel po hlavní ulici někdo cizí, nestalo, pomyslela si.

Když míjela místní kino, vyfotografovala si ho. Nad střechou byl obrovskými nápadnými písmeny vyveden název: TAYLOR. Informační panel oznamoval, že hrají Dancing Co-ed s Lanou Turnerovou. Matka by ten film moc ráda viděla. Proč, mami? prolétlo Anně hlavou a kousla se do rtu. Proč jsi to udělala, když stále existovaly věci, na které ses těšila? Obrátila se zády k divadlu a pokračovala v cestě.

Pošta stála naproti episkopálnímu kostelu a hřbitovu. Malá cihlová budova vypadala velmi nově. Čtyři přední okna byla doplněna vkusnými pruhovanými roletami a vchod byl obklopen úzkými sloupy. Na žerdi na střeše vlála vlajka. Uvnitř, jakmile Anna uviděla, na které zdi bude její obraz nainstalován, pocítila záchvěv vzrušení. Prázdný prostor se nacházel nade dveřmi do kanceláře přednosty a Annu okamžitě napadlo, že kdyby se k tomu rozhodla, mohla by velké plátno rozdělit na tři motivy. Všechny tři výjevy by k sobě ladily stylem, ale zobrazovaly by tři různé významné symboly – ať už nakonec objeví jakékoliv. Několik minut tam jen tak stála, fotografovala si to místo a přitom vůbec nevnímala, co se za ní na malé poště děje.

„Potřebujete s něčím pomoct?“

Obrátila se za zvukem mužského hlasu a uviděla úředníka za přepážkou, jak si ji zvědavě prohlíží. Dvě zákaznice se na ni také upřeně dívaly a Annu napadlo, jestli je hodně hloupé stát uprostřed místnosti a fotografovat si prázdnou zeď. V tu chvíli si připadala hodně jako cizinka, ale usmála se a oni úsměv opětovali.

„Hledám poštmistra,“ odpověděla. „Je tu?“

„Zaklepejte tamhle na ty dveře.“ Úředník pokynul ke dveřím před ní. Zaťukala a okamžitě byla vyzvána, ať jde dál.

Muž za stolem byl téměř přesně takový, jak si ho představovala – ve středním věku a velmi vysoký. Šednoucí hnědý knírek mu ladil s prošedlými hnědými vlasy. Měl brýle s kovovými obroučkami a kouřil dýmku, z níž ke stropu stoupaly vonné obláčky kouře. Jediným překvapením bylo jeho pozoruhodně husté obočí. Jmenovka na stole hlásala: Clayton Arndt.

„Pane Arndte?“ promluvila Anna. „Jsem Anna Daleová. Přijela jsem, abych se seznámila s městem…“

„To jste vy, ta malířka?“ zvolal a vstal. Chvíli jí trvalo, než té otázce kvůli jeho silnému přízvuku porozuměla. Působil mírně překvapeně. „Musím přiznat, že vůbec nevypadáte tak, jak jsem si vás představoval,“ dodal a pokynul k židli před svým stolem. „Posaďte se, mladá dámo. Posaďte se.“

Sedla si. „Jak jste si mě představoval?“

Znovu se uvelebil na vlastní sedadlo. „Když jsme se dozvěděli, že dostaneme velkoformátovou malbu, samozřejmě jsme očekávali malíře mužského pohlaví. To je snad pochopitelné, správně?“ Zatvářil se omluvně a povytáhl husté obočí blíž k čelu. „Malíři jsou většinou muži. Ženy nemají kvůli péči o domácnost na takové zájmy dost času.“

„Zatím nemám domácnost, o kterou bych se starala,“ pronesla a přitom potlačila vzpomínku na domek, kde s matkou celý život bydlela. Napadlo ji, že dodá, že bez ohledu na domácí povinnosti odmalička doufala, že se stane malířkou, ale pak usoudila, že bude lepší držet v tomto ohledu jazyk za zuby. Ještě nevěděla, s kým má tu čest.

„Ale potom nám vzkázali, že se malířka jmenuje Anna Daleová… správně?“ Poklepal dýmkou o popelník na stole a pak ho odsunul stranou.

„Ano.“ Usmála se. „To jsem já.“

„Takže přes překvapení, že jste žena, jsme se už přenesli. Teď však vidím, že jste sotva vyšla ze školních škamen! Jste ještě dívka.“ Jeho hlas podbarvovalo neskrývané zklamání. „Přesto jste určitě schopná všeho, co taková práce obnáší, správně?“ Rád zakončoval věty slůvkem „správně“. To bylo zjevné.

Nedá se tím mužem zastrašit. Vzpomněla si na slova, která jí pošeptala paní Van Emburghová při ukončení studia. „Je mi dvaadvacet,“ prohlásila a zvedla hlavu. „A nedávno jsem absolvovala uměleckou školu paní Van Emburghové v Plainfieldu v New Jersey.“

„Je tu ještě něco.“ Pan Arndt si založil štíhlé ruce na stole a do obličeje mu vstoupil znepokojený výraz. „Když nám z odboru výtvarného umění oznámili, že naše malířka pochází z New Jersey, odepsal jsem jim: ‚Jsem přesvědčený, že je to nějaký omyl.‘ Obávám se, že vás předhodili vlkům. Hoši ve Washingtonu si jistě myslí, že jste nadaná umělkyně, která tu odvede skvělou práci, ale pokud pocházíte z New Jersey, bude pro vás těžké vystihnout skutečnou atmosféru Edentonu i místních lidí, správně?“

Vůbec si nebyla jistá, na co se jí ptá, ani jestli se jí vůbec na něco ptá. „Udělám pro to maximum,“ prohlásila zaníceně.

„No, prý jste byla vybrána spravedlivě podle všech regulí, takže se postaráme, aby to všechno klaplo, správně?“

„Ovšem.“ Poposedla na židli a přitom doufala, že se jí v tomto setkání podaří alespoň trochu prosadit. „Kdo je to ‚my‘?“ zeptala se.

„Představitelé, kteří tohle město řídí,“ odpověděl. „Hybná síla společnosti. Náš starosta Sykes. Vydavatel našich novin, Chowanského hlasatele. Vůdčí osobnosti různých firem a pochopitelně já sám.“

„Chápu.“ Uvědomila si, že název okresu „Chowan“, ve kterém se Edenton nacházel, vyslovovala špatně, i když jen v duchu. Bylo to Cho-WAN. Bude si to muset zapamatovat. Co jiného si ještě mylně vyložila? „Vynasnažím se,“ prohlásila, „dát Edentonu obraz, na který bude moct být hrdý.“

„Rád bych viděl vaši skicu,“ vyzval ji. Pohlédl na její ruce, které měla položené v klíně, jako by snad mohla skrývat skicu o rozměrech devadesát na pětačtyřicet centimetrů v kabátě. „Máte ji s sebou?“

„Ještě jsem žádnou nenamalovala,“ přiznala a pak mu sdělila, že vyhrála soutěž založenou na návrhu pro Bordentown v New Jersey.

„Takže pro edentonskou malbu nemáte připraveného vůbec nic?“ Působil užasle a obočí mu znovu povylezlo do čela až k linii vlasů. „Máte alespoň nějaký nápad?“

„Proto tu jsem,“ snažila se ho ujistit klidným hlasem, ačkoliv se jí žaludek sevřel úzkostí. „Chci se dozvědět něco o Edentonu, abych pro ten obraz našla motiv – nebo motivy. Co kdybych se setkala s… hybnou sílou společnosti, jak jste je nazval? Musím se dozvědět, co je srdci obyvatel Edentonu blízké a drahé.“

„Dobrý nápad,“ přikývl a konečně se zatvářil trochu uvolněněji. „Domluvím vám schůzku na příští týden.“

„Bohužel tu zůstanu už jen dvě noci,“ namítla. „Můžeme se sejít dřív?“

Zaváhal, zamyslel se a potom znovu přikývl. „Někomu zavolám.“ Zvedl tužku ze stolu, ale pouze jí poklepával do pijáku. „Něco byste měla vědět,“ promluvil nakonec a pohlédl na ni zpod hustého obočí.

„Ano?“

„Edentonský malíř Martin Drapple – kterého tu každý zná, protože se tady narodil a vyrostl stejně jako jeho táta – taky poslal skicu do soutěže osmačtyřiceti států. Chápete?“ Podíval se na ni, aby si ověřil, jestli ho sleduje. Sledovala. „Nikomu nebude připadat spravedlivé, že vyhrála nějaká dívka z New Jersey, ačkoliv Martin tu žije odmalička, správně? Kromě toho je skvělý. Skoro každému visí v domě jeho obraz. Všichni očekávali, že zvítězí.“ Tiše se uchechtl. „Hlavně on sám,“ dodal.

„Hm.“ Neměla tušení, co si má s tou informací počít. Čemu v tomhle městě bude muset čelit? Jestli však má každý v Edentonu nějaký jeho obraz, nejspíš příjem za velkoformátové dílo nepotřebuje. Zdálo se, že i tak má spoustu práce. Na druhou stranu Anna, nebýt malého finančního obnosu, který jí odkázala matka, by byla na mizině. „Porotci nevěděli, že je z Edentonu, ani že já pocházím z New Jersey.“ Chtěla působit dojmem, že je silná, aniž by se přímo hádala. „Posuzovali příspěvky pouze podle návrhu.“

„Ano, tomu rozumím,“ přikývl pan Arndt. „Jen si dělám starosti, že vás to staví do rozpačitého postavení, a chtěl jsem vás zdvořile varovat, správně?“ Vstal, aby naznačil, že schůzka skončila. „Zkrátka to vůči Martinovi nevypadá spravedlivě.“

Zmlkl a Anna přemýšlela, jestli od ní očekává, že to na místě vzdá a předá ten úkol Martinu Drappleovi. „Možná,“ připustila a vstala. „Ale já o tom nerozhodla.“

„Já vím, a jestli vláda trvá na tom, že náš obraz namalujete vy, pak vám slibuju, že uděláme, co je v našich silách, abychom s vámi co nejlépe spolupracovali.“

Poděkovala mu, odešla z pošty a zamířila zpátky k hotelu. Cestou si setkání s panem Arndtem znovu a znovu přehrávala v hlavě. Dnešní den zahájila s pocitem, že se vše vyvíjí slibně a optimisticky. Po schůzce s poštmistrem si už nebyla jistá, jestli to tak opravdu je. Než však došla do hotelu, sebedůvěra se jí vrátila. Na tom obrazu odvede prvotřídní práci a malicherné starosti kvůli tomu, že je žena a Yankee ze severu, nebo kvůli jakýmkoliv dalším stížnostem, které by tu proti ní mohli mít, bude ignorovat. Nedá tomuhle městečku příležitost, aby si na něco stěžovalo.

5

Morgan

13. června 2018

Ve skutečnosti jsem si města, když jsme jím dříve projížděly, moc nevšimla, ale teď, během cesty s Lisou do galerie, jsem si ho prohlédla. Před prosluněným, čistým, turisticky vyhlížejícím nábřežím zabočila doprava na Broad Street a projížděla malebným centrem kolem jednoho obchodu za druhým. Domy, některé krásné a jedinečné, vypadaly staře, ale všechny byly dobře udržované. Tohle není skomírající centrum jako v mnoha jiných městech, pomyslela jsem si. Bylo tam dokonce i starodávně vyhlížející kino s názvem „Taylor“ vyvedeným výraznými písmeny nad střechou, ale názvy filmů na informačním panelu chyběly.

„Je to pořád kino?“ zeptala jsem se a ukázala k budově.

„Renovuje se,“ odpověděla Lisa. „Mají ho otevřít za několik týdnů.“

Prohlížela jsem si obchody, které jsme míjeli. „Prodávají tu někde počítače?“ zeptala jsem se pochybovačně. Tady žádná velká obchodní centra nejspíš nebudou. „A mobily?“

Lisa odtrhla oči od silnice a letmo pohlédla na krámky kolem nás. „Telefon tu seženete, ale počítač si budete muset objednat online.“

„Dobře.“ Nedržela jsem mobilní telefon v ruce už přes rok. Bude velmi příjemné znovu se připojit ke světu, ačkoliv abych byla upřímná, nebyla jsem si jistá, s kým bych se měla spojit. S bývalými přáteli jsem už neměla nic společného. A Treyovi jsem rozhodně zavolat nechtěla. Teď už bude mít hotový první ročník právnické fakulty v Georgetownu. Vybublal ve mně hněv a já zavrtěla hlavou, jako bych ho tím snad mohla potlačit. Pravděpodobně bude jen dobře, že nebudu bydlet v blízkosti nikoho, kdo patřil do mého bývalého života.

„Vím, že v podmínce nesmíte mít řidičský průkaz,“ pokračovala Lisa, „takže do galerie budete muset chodit buď pěšky – je to asi kilometr a půl –, nebo jezdit se mnou, až tam pojedu.“ Několikrát zabočila a potom vjela na malé nezpevněné parkoviště vedle nenatřené neoznačené moderní budovy, která podle mě mezi domy z osmnáctého a devatenáctého století a kostely vůbec nezapadala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prolhané městečko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.