Přeložila Jana Jašová

Copyright © Debbie Johnson, 2020

Translation © Jana Jašová, 2021

ISBN 978-80-249-4565-1

Kapitola první

O lásce už se napsaly miliony písní a příběhů. Miliony stránek pokryté miliardami slov. Bezpočet smutných písní zpívaných v bezpočtu barů bezpočtem otřískaných chlapíků s otřískanými kytarami. Nekonečné noci naplněné hledáním dokonalého protějšku, s nímž se všechno v dobré obrátí. Toho „jediného“, s nímž bude všechno – všechno – mnohem lepší.

Když máte štěstí, začíná to brzy. U rodičů, kteří vás zbožňují, zahrnují vás pozornostmi, laskavostí, rozmazlují vás. S obrázkovými knížkami roztomilých králíčků, kteří vám dávají najevo, jak moc vás mají rádi. S kamarády nebo sourozenci nebo tetičkami nebo dědečky… Celý svět lásky, který vás obklopí jako ochranný zámotek.

Jenže zanedlouho už to nejsou jen králíčci a máma s tátou. Objeví se nový svět lásky. Ten kluk, co sedí před vámi na zeměpise. Ten s úžasnými vlasy a suverénním úsměvem a super teniskami. Ten, z něhož se vám zatočí hlava, když na vás promluví. Ten, jehož jméno si nenápadně malujete na penál. Jehož příjmení spojujete se svým jménem, když si nacvičujete příští podpis nevěsty na nevyhnutelné svatbě.

V jednom kuse o něm mluvíte s kamarádkami a nemyslíte doslova Na Nic Jiného. Rozebíráte každé slovo, každý pohyb, každé nenucené škubnutí čelistí zpracovávajících žvýkačku. On je tím jediným, na čem záleží, tím jediným, co vám připadá skutečné. Možná to není vždycky stejné. Někdy dívka touží po chlapci, jindy chlapec po dívce, nebo může nastat jakákoli kombinace z výše uvedeného. Může se to stát, když je vám čtrnáct, i když je vám čtyřicet. V jednu chvíli se to ale nejspíš stane – hledání lásky započne.

A nebudete v tom sami. Vlastně není moc věcí, o kterých by se mluvilo víc, a přece se setkávaly s tak mizerným pochopením. Protože se zdá, že vlastně nikdo nemá ponětí o tom, co láska doopravdy je. Všichni ji prožíváme, ale každý z nás odlišnou verzi.

Hlasy v rádiu a z iPodů a z nahraných desek. Slova na stránkách knih v knihovnách a obchodech a na zaprášených policích. Jména a srdce vyrytá do kmenů stromů. Všichni na ni mají nějaký názor. Jen se zřejmě nikdy neshodnou.

Je to nádhera sama, nebo je to šílenství? Je to bitevní pole, nebo droga? Rudá růže, nespoutaná melodie, marná snaha? A je to vážně všechno, co potřebuješ, jak tvrdili Beatles?

Ať se propadnu, jestli to vím. Od začátku mě to mate.

Jedno vím ale naprosto jistě: žila jsem s láskou. Ucítila jsem její dotek a rozkvetla pod ním, proměnil mě. Láska mě obdařila i popálila. Cítím jizvy, které mi způsobila, když se ode mě odtrhla, cítím bolest prázdnoty, kterou za sebou nechala. Viděla jsem ji ležet v bílé rakvi a vynášet uličkou z kostela.

Žila jsem s láskou a spoustu let jsem žila bez ní – a už vím, čemu dávám přednost. Je to jasnačka, jak říkají děti.

Takže když jsem dneska ležela pod tou až moc důvěrně známou pokrývkou v až moc důvěrně známém domě obklopená až moc důvěrně známými zvuky, usoudila jsem, že musím být statečná. Musím najít odvahu a zase začít hledat lásku. Potřebuju zaostřit pohled, abych viděla, jak můj příběh končí. Zkrátka ho musím najít. Obejmout ho, povědět mu, jak hrozně je mi líto všech těch strašných věcí, které se mezi námi staly. Které se staly nám oběma.

Nic v životě mě zatím nepřimělo věřit v pohádky a šťastné konce. Nejsem žádná disneyovská princezna. V mém světě nejsou kouzelně dokonalé chvíle, dojemné proslovy, vášnivé touhy.

Dnes v noci jsem ale zůstala dlouho vzhůru a četla si ve světle stříbřitého úplňku. A rozhodla jsem se. Pokusím se najít šťastný konec, i když se mi to možná nikdy nepovede.

Před deseti minutami se nad vrcholky stromů vyšplhalo slunce, zlatá pohltila stříbrnou. Nastal svěží úsvit. Nový začátek. Začátek znovuobjevování toho, o čem jsem byla přesvědčená, že už jsem to ztratila.

Před pouhými čtyřiadvaceti hodinami jsem vstala, vyčistila si zuby a vypila sama čaj v tiché kuchyni, když jsem se chystala na pohřeb. Chystala jsem se rozloučit se ženou, kterou jsem milovala. Těžko uvěřit, že od té chvíle uběhl pouhý den.

Den, který začal pohřbem – ale skončil nadějí. Nadějí, již jsem objevila zabalenou v hedvábném papíře, ukrytou v krabici zastrčené mezi zapomenutým oblečením, rozbitými šicími stroji a tlejícími pavučinami na půdě, kam už dávno nikdo nevstoupil. Naději, o jejíž existenci jsem neměla tušení, ale která teď rozsvítila můj život jako sluneční paprsky pronikající přes vybělené prádlo na šňůře.

Naděje. Jak jsem bez ní vůbec mohla žít?

Kapitola druhá

Začátek – den předtím

Matčin pohřeb byl malý smutný obřad konaný jednoho slunečného dne na začátku léta a jeho skromnost jako by všechno ještě zhoršovala. Po pohřbu se obvykle pořádá smuteční oslava, jenže tady nebylo s kým oslavovat.

Krematorium bylo malebné. Pěšiny lemovaly třešně obsypané bílými a růžovými kvítky, byly tak obtěžkané tím novým životem, že okvětní lístky padaly hustě na zem, třepotaly se ve větru, vířily vzduchem a snášely se na pohřební vůz, který jsem následovala v jediném autě průvodu. Jásavé barvy kvítků ostře kontrastovaly s pochmurnou černí pohřebního vozu.

Dívala jsem se oknem auta ven a sledovala to znovuzrození života a energie. Slyšela jsem zpěv ptáků i tlumený bzukot hmyzu. Cítila jsem přes sklo na kůži hřejivost slunečních paprsků, takže jsem zavřela oči a snažila se tolik si to neužívat. Připadalo mi neuctivé prožívat v takový den něco příjemného.

Na pohřbu nás bylo jen pět, a to včetně vikářky. Nebo jaký byl oficiální titul té ženy ve středním věku, která celebrovala pohřeb a snažila se souvisle pohovořit o životě zesnulé, již neznala. O životě, který teď vypadal tak malý a úzký, že vyplnil sotva pět minut pohřebního proslovu. Byla to moje máma a já ji milovala, ale nebylo moc co říct.

Všichni jsme seděli v první řadě kaple, zalití kropenatým a barevným světlem z mozaikových oken. Kompletní souhrn matčina světa: já, teta Rosemary, strýček Simon a můj bratranec Michael. Máma si pohřeb nenaplánovala, nepatřila k lidem se zvláštními požadavky na to, jak se na ně má vzpomínat.

Možná by všechno bylo jinak, kdyby ji před čtyřmi lety série záchvatů neupoutala na lůžko. Po nich už si sama skoro ani nedokázala sníst namixované jídlo, natož vyslovit poslední přání.

Smuteční obřad byl naštěstí krátký, takže ta trapnost brzy skončila. Znovu mě zarazila uzavřenost matčina života, to kontrolované prostředí, v němž nedokázala rozkvést. Scéna zařízená jen různými odstíny béžové. Kéž by v ní bylo víc radosti, víc nespoutanosti, víc porušování pravidel.

Sem tam jsem střelila pohledem po matčině sestře Rosemary, která celou dobu seděla zpříma a nehybně. Pokud vůbec něco cítila, nedala to najevo – ani jednou nepopotáhla, neutřela si nos papírovým kapesníčkem, nechytila se za ruku manžela. Nikdo by na ní nepoznal, že jí zemřela sestra, se kterou vyrůstala, se kterou si ve šťastnějších dobách hrála a smála se. Snažila jsem se představit si ty dvě jako děti, bezstarostné a podnikavé.

Vždycky jsem chtěla mít sestru, snila jsem o tom, jak by to bylo zábavné. Mít někoho, s kým se můžu dělit o svoje vítězství a prohry, někoho, kdo by mi pomáhal v podobně smutných chvílích, jako je tahle. Jenže když jsem se teď dívala na tetu, napadlo mě, že by to tak vůbec nemuselo být.

Teta byla vždycky ztělesněním stoického chladu, což je nakažlivé. Udalo to tón celému obřadu, řídilo to naše chování při posledním rozloučení se ženou, která byla manželkou, matkou, někdy zřejmě i milenkou, vzpurnou puberťačkou, holčičkou s mezírkou mezi zuby. Určitě měla svoje naděje a sny a chvíle, kdy cítila divokost a vášeň a lítost. Aspoň jsem v to doufala.

Já si ji nepamatovala jinak než jako mámu – a Rosemary není typ, který by vykládal staré historky. Možná pro ni byly moc bolestné. Třeba jsem jí křivdila, třeba pod tím chladným zevnějškem skrývala bolest, třeba měla co dělat, aby se ovládla.

I já cítila bolest, i já se sotva ovládala. Roky jsem se o mámu starala, můj život řídila její rutina, rituály, potřeby. Řídilo ho pochopení, že její tělo je nehybné a její schopnost komunikace omezená, ale pořád je tam, pořád je uvnitř, pořád je to moje máma.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem nikdy nesnila o svobodě, o tom, že se zbavím přísných rozvrhů a pečovatelských úkonů a návštěv nemocnice i neustálého vědomí, že sama nikdy v životě nemůžu zariskovat, chovat se spontánně.

Teď jsem měla svobodu a byl to danajský dar, který bych ráda vrátila nerozbalený. V tuhle chvíli mi svoboda připadala přeceňovaná, zvlášť když jsem ji dostala zabalenou do viny a převázanou velkou lesklou stuhou žalu.

Máma nebyla mladá. Nebyla zdravá. Trpěla. Moje matka, jak od její smrti naznačovali nebo přímo vyslovovali všichni, kteří byli zapojení do péče o ni, už nejspíš toužila po vysvobození.

Ať si představovali, že máma sedí na obláčku v nebi obklopená anděly a svými drahými zesnulými (její pečovatelka Elaine), nebo jen, že už ji nic nebolí (náš doktor), nebo že teď žije v paralelním duchovním světě (lékárnice, která nosí amulety z křišťálů), všichni se shodli na jednom, stručně řečeno: že je mámě po smrti líp.

Možná mají pravdu, kdo ví? Z nás živých nikdo. Ale to všechno jen přispívalo ke zmatku v mé hlavě. Cítila jsem se provinile, že jsem si přála svobodu. Styděla jsem se, že si přeju, aby máma byla pořád naživu, i když tolik trpěla. Cítila jsem úlevu, že už je po všem, kvůli sobě i kvůli ní, a pak jsem cítila výčitky svědomí, že cítím úlevu. Prostě jsem toho cítila až moc, celou dobu, a moje pocity postrádaly soudržnost. Jako bych uvízla na nepříjemné horské dráze a nemohla vystoupit.

Prozatím jsem to samozřejmě skrývala v sobě. Nechtěla jsem odhalit hledí ani způsobit tetě Rosemary srdeční záchvat. Všechno jsem to měla bezpečně zastrčené v sobě, i když se to tam zlostně zmítalo a chtělo ven.

Nechtěla jsem před lidmi dávat najevo slabost. Před vikářkou, pohřebními zřízenci, před ředitelem pohřebního ústavu, před zbytkem své rodiny. Máma by se styděla, kdybych veřejně projevovala emoce. Sama si šetřila slzy na televizní romance, vzlykala při telenovelách pro ztracené lásky a neuskutečněné sňatky a dívky, které se nechaly napálit podvodníky. V běžném životě, dokud byla zdravá, bývala spořádaná, slušná a za všech okolností se ovládala.

Takhle by to sama chtěla, pomyslela jsem si. Tenhle pohřeb, tohle rozloučení. S minimem povyku, žádné kvílení a pláč a bušení v prsa. Chtěla by to tiché, důstojné a rychlé. Chtěla by, aby to bylo jako ona – spořádané, slušné, plné sebeovládání.

A tak jsem všechno držela v sobě, stěží poslouchala slova projevu a uhýbala očima před rakví, která před námi čněla. Vypadala tak velká. Nemohla jsem se na ni dívat a zároveň se ovládat, protože v té rakvi ležela moje máma. Ta černá bedna byla důkazem, že máma je pryč.

Když bylo konečně po všem, rakev sklouzla po kolejničkách za kouzelnou oponu. Bylo to tak zvláštní a surrealistické, jako by se to dělo někomu jinému a já to sledovala vně svého těla.

Vyšli jsme z budovy ve stylu viktoriánské gotiky a zůstali stát před ní. Stínili jsme si dlaněmi oči před neomaleným útokem slunečního světla, které se protahovalo kolem rohů a otvory pod okapy. Vytvořili jsme malý rozpačitý hlouček pozůstalých, vybraně oděných v černém.

Když jsme vyšli ven, na dopravníku smrti už se posunovala dovnitř další skupina – tentokrát obrovská, konvoj lesklých aut, hlučně vzlykající truchlící a obrovské květinové kreace, kde z karafiátů a lilií vystupovalo slovo „dědeček“. Povětřím se rozlehla píseň Franka Sinatry „Po svém“ a uslzená rodina za doprovodu těch tónů vkráčela dovnitř. Byla jsem si jistá, že tihle lidé určitě udělají smuteční oslavu – masové koláče a plněná vejce a spousta alkoholu a pláče a možná i hádky. Udělají to po svém, jako Sinatra.

Jenže „po našem“ tohle nebylo a Rosemary je sledovala znechuceně, jako by dávat veřejně najevo žal bylo něco neodpustitelně nevychovaného a nekultivovaného. Smetla si z ramene černého saka okvětní lístek a mlčela.

Nás žádná pohřební hostina nečekala, ani sklenička ne. Žádné uslzené karaoke v hostinci, kde bychom si vyměňovali „historky z vojny“ a vzácné vzpomínky a ubrečeně se smáli. Ne, náš společný čas tímhle končil.

„Aspoň už netrpí,“ ozvala se Rosemary.

„Ano, to je požehnání,“ souhlasil její muž.

„Jistě, máte pravdu. Děkuju, že jste přišli,“ odpověděla jsem, protože se to ode mě čekalo. Protože už kvůli matčině památce jsem musela zůstat spořádaná, slušná, ovládat se. Aspoň ještě pár minut.

Teta a strýc mě zdvořile objali, což se zřejmě taky čekalo – nejspíš to předepisovala Velká kniha etikety rodinného truchlení. Bylo to rychlé objetí, které minimalizovalo fyzický kontakt, nabízené i přijímané se stejným nedostatkem nadšení. Sledovala jsem je, jak odcházejí k Simonovu jaguaru, a zalila mě úleva.

Michael zůstal se mnou. Pokud bych to vnímala pozitivně, mohla bych to brát tak, že mi chce poskytnout oporu v okamžicích nouze. Pokud skepticky, věřila bych, že to dělá, aby nemusel strávit s rodiči víc času, než je nezbytně nutné. Pak mě ale napadlo, že to klidně může dělat z obou důvodů.

Přijeli jsme sem každý zvlášť – já pohřebním autem, Michael ve svém fiátku pětistovce a jeho rodiče v jaguaru. Člověk nemusí být Freud, aby to uměl analyzovat. Naše vztahy nemohly být narušenější, ani kdybychom si všichni oblékli trička s nápisem „Dysfunkční rodina“.

Pohřební auto už na zpáteční cestu objednané nebylo a Michael mi po krátkém rozhovoru nabídl svezení, což jsem vděčně přijala. Neměla jsem náladu na tlachání s taxikářem. Bratranec nasoukal své nemotorně dlouhé tělo do fiátku a já si sedla vedle něj. Napadlo mě, že vypadá jako Gulliver za volantem liliputského vozítka.

Cestou jsme mlčeli, oba nakažení rodinným přesvědčením že ticho je jediným důstojným způsobem komunikace. Mlčící člověk nemůže vyvolat scénu, nemůže plácnout něco trapného, když neotevře ústa. Michael pustil hudbu a oba jsme se provinile zakřenili, když se z reproduktorů rozkřičela Katy Perry. Ta píseň byla tak rozjařená, tak nemístná. Rosemary by to odsoudila, což mě naplnilo zlomyslnou radostí.

A tak jsme s Michaelem a Katy ujížděli domů, na místo, kde jsem vyrůstala.

Je to hezký dům, samostatný, edwardovský, postavený z bledého jemného kamene. Má dvojité průčelí s velkými okny a je v něm pět velkých ložnic. Byl postaven pro víc lidí, než kolik jich tam za našich starých časů bydlívalo. Pro víc života, než jakým jsme ho naplnili. Víc hluku, než jsme nadělali.

Stojí v tiché čtvrti v místě, která bývalo vesnicí, ale po mohutné výstavbě v padesátých letech se jakoby proti své vůli změnilo v městečko.

Staré venkovské domy jsou tu pěkné, hrázděné, s černobíle natřeným hostincem pro turisty a malebnou radnicí a neuspořádanými řadami domků, ve kterých jsou teď cukrárny a obchůdky se suvenýry.

V novější části – v té, kterou vystavěli od padesátých let – je Wetherspoon’s a Aldi a pár ohavných betonových kostek, kde můžete v přízemí sázet a koupit si elektronické cigarety a nechat si odblokovat mobil. Podle naší rodiny něco jako Sodoma Gomora.

Náš dům stojí bezpečně v nóbl části města, na ulici lemované stromy, poblíž rybníčku a pošty a základní školy, kde pracuju.

Když jsem teď odemkla velké dřevěné dveře a vešla dovnitř, zastavila jsem se v chládku, který v tom starém stavení za horka vždycky panoval. Kolem sebe jsem viděla útržky matčiny existence, pohřbené pod kůží domu. Viděla jsem chodítko, které používala jen zřídka. Polohovací křeslo, v němž fakticky žila. Stolek plný léků a kapek a sirupů, kde ležel tlakoměr s kabelem stočeným jako spící had.

Viděla jsem dny a měsíce a desetiletí vetkané do zdejších zdí, do vrstev tapet, do nemoderních lamp oblíbených v osmdesátých letech, do záhybů brokátových závěsů, které pomáhaly stínit televizní obrazovku, na níž máma sledovala telenovely, o kterých ještě za tátova života tvrdila, že je nesnáší.

Táta jimi opovrhoval každým pórem těla. Sledovat slasti a strasti obyčejných lidí s přízvukem nižších tříd ho nikdy nemohlo zaujmout.

Když umřel, napadlo mě, že se máma třeba osvobodí. Že se vymaní z okovů svého tak úzkoprse spořádaného života a začne si užívat – bude jíst nahá instantní nudle z krabičky nebo zpívat s rádiem.

Ve skutečnosti zašla jen tak daleko, že se začala dívat na EastEndersa Coronation Street. Možná jí to připadalo jako dostatečná vzpoura. Možná už tehdy ani na víc neměla.

Michael zavrtěl hlavou. Tvářil se vyděšeně, asi jako Shaggy z grotesek se Scooby Doo, když vešel do strašidelného domu.

Už tu byl samozřejmě mockrát – ale bez mámy to tady působilo jinak. Starodávně, jako by se tu zastavil čas, jako by se najednou zastavilo úplně všechno. Dokonce i mně to připadalo cizí, s tím pachem plísně a vybledlými koberci a podivně káravou ozvěnou tikajících hodin – a to jsem tady žila od narození.

Michael zmizel v kuchyni s taškou, kterou měl s sebou na pohřbu, jen ji nechal celou dobu v autě. Já zatím zkoumala ty pozůstatky zpřetrhaného života a lámala si hlavu, co s nimi.

Mohla bych najmout nějakou úklidovou firmu, napadlo mě. Nebo všechno vynést do kontejneru. Nebo udělat garážový výprodej. To by sousedi koukali. Použitá židle s nočníkem po pečlivé majitelce, za levnou cenu, k vyzvednutí zde.

Anebo, napadlo mě, když jsem roztáhla těžké závěsy a nechala dovnitř proudit sluníčko, to můžu nechat, jak to je. A pak se poddat vlastnímu nezadržitelnému chátrání, na které budu za pár desetiletí vzorně nachystaná. To polohovací křeslo a všechny ty dálkové ovladače, které už ani nefungovaly, ale nikdy jsme je nevyhodily, budou moje, jen moje. Můj příští osud.

Uslyšela jsem nějaký šramot a Michael se vrátil do pokoje. Držel dvě vysoké sklenice a tvářil se vítězoslavně, jako by právě uzavřel zvlášť výhodnou smlouvu s ďáblem. Ve sklenicích bylo něco s bublinkami, ozdobené barevnými míchátky s papírovými plameňáky. Vypadalo to jako koktejly, jaké servírují v baru někde v Miami.

„Růžový gin!“ oznámil mi se zamrkáním. Povytáhla jsem obočí a Michael dodal: „Přála by si to tak…“

„Vážně?“ Vzala jsem si od něj sklenici a podezíravě k ní přivoněla. „Moje matka, naprostá abstinentka, podle které bylo používání čaje v sáčcích známkou ledabylé povahy, že by chtěla, abychom o jejím pohřbu pili růžový gin? S plameňáky?“

„Možná ne,“ připustil Michael. „Plameňáci by jí asi připadali nesnesitelně vulgární. Ale ježíši, zlato, tak si to připusť – nechci to říkat tak neomaleně, ale je mrtvá. Ty jsi však pořád naživu. A vypadáš, že potřebuješ gin.“

Michael si povolil černou kravatu, rozepnul horní knoflíčky košile a shodil z nohou elegantní boty, takže se ukázaly ponožky s vyšitým dnem v týdnu. Na levém chodidle měl středu, na pravém sobotu, a bylo úterý. Udělal to naschvál, aby si mohl připadat jako rebel. V naší rodině to nedalo moc práce.

Michael byl v jednadvaceti natolik mladý, že by mohl být můj syn – kdybych patřila k těm dívkám, co si „upletou dítě“ před maturitou, jak se říkalo za mých mladých časů. Ne že bych nepatřila, ale Michael je plodem úctyhodného manželství mé tety a strýce, které jsem podezírala, že spolu měli sex jen jednou – potmě, téměř oblečení a bez přehnaných vášní.

Navzdory věkovému rozdílu jsme si s bratrancem byli blízcí. Rozhodně jsem k němu měla blíž než ke komukoli jinému v naší neskutečně divné rodině – jako bychom byli jediní dva trosečníci, co přežili a teď se k sobě tisknou v jednom záchranném člunu. Až na to, že my žádný záchranný člun neměli, jen jsme zoufale šlapali vodu a snažili se ve vlnách udržet hlavy nad hladinou.

Michael se mi svěřil, když měl poprvé sex, i s tím, že se mu to nelíbilo – a taky s tím, jak dospěl k názoru, že se mu spíš nelíbí ženy než samotný sex.

Svěřil se mi, když si našel prvního přítele a taky když mu ten přítel zlomil srdce. Dal ni vědět, když se rozhodl oznámit rodičům, že se nikdy neožení – aspoň ne s „milou dívkou“ – a nedopřeje jim vnoučata, s nimiž počítali.

K tomu poslednímu se ve skutečnosti nikdy neodhodlal, aspoň prozatím. Nejen proto, že jeho rodiče byli homofobní. Jeho rodiče měli ve skutečnosti fobii ze všech lidí, kteří nebyli stejní jako oni.

Rosemary a Simon jezdili jen do hotelů, kde všichni mluvili plynně anglicky, a jejich život se točil kolem golfového klubu tak etnicky bílého, až z toho člověk málem oslepl. Nepatřili k lidem, kteří dokážou měnit své názory na svět. Nebyli zlí, jen tak škrobení, jako by měli ještě zaživa rigor mortis.

Michael není karikatura „hošana“ – ne, pokud to nedělá pro pobavení. Ve světě dokáže působit naprosto „normálně“, pokud chce. Ale něco ve mně mi našeptávalo, že Rosemary to svým způsobem musí vědět.

Usoudila jsem ale, že i pokud to ví, rozhodla se to prostě ignorovat a doufá, že to přejde samo. Že její syn dostane rozum. Že je to jen pomíjivá fáze, něco hloupého a rebelského, jako kdyby vstoupil k labouristům nebo poslouchal R & B. Moje teta rozhodně doma nehodlá vytahovat téma tak nechutné jako sexualita a šťourat se v něm, to je jisté.

Svezla jsem se na pohovku a usoudila, že si dám růžový gin. Neměla jsem co ztratit, leda svou střízlivost, která se stejně přeceňuje. Zakřenila jsem se, když mi došlo, že ve sklenici je hlavně gin, ale když chladivost ledu ustoupila, nápoj mě příjemně hřál v krku. Plameňák na mě při popíjení zíral jediným gigantickým okem.

Michael si vybral mámino křeslo. To, na jehož područce ležely vyrovnané dálkové ovladače jako vojáci na přehlídce. To, v němž několik posledních let žila, pokud se nedala napůl podpírat, napůl odnést do postele v ložnici na druhé straně haly. Stiskl tlačítko, které zvedalo nožní opěrku, a předvedl mi svoje nesourodé ponožky.

„Dávají pořád EastEnders?“ prohodil zlomyslně a zachechtal se.

„Michaele, ty jsi hrozný necita. Zrovna jsem pohřbila matku. Třeba se tomu ještě nedokážu smát.“

„Vidíš, a já myslel, že bys mohla,“ pronesl rozvážně a ukázal na mě plameňákem. „Myslel jsem, že ses s mámou rozloučila už dávno. Myslel jsem, že víš, že už dlouho byla sotva naživu. Že vlastně pocházela z pokolení žen, které se specializovaly na to, jak být sotva naživu, i když nemohly jako výmluvu použít mrtvici. Jsem smutný, že je teta Ruth po smrti. Ale budu ještě smutnější, jestli ty nezačneš konečně žít po svém.“

Odmítala jsem se nechat peskovat mužem s plameňákovým míchátkem v ruce, ale musela jsem uznat, že na jeho postřehu něco je. Na tom, co řekl o mé matce, a o mně taky.

Bylo to otravné, ovšem možná měl pravdu. A nejenže to byla otrava, ale taky mě to děsilo. Nutilo mě to přiznat si, že jsem na rozcestí, a pokud jde o smlouvu s ďáblem, možná o mou duši ani nebude stát. Budu pro něj moc nudná. Rozhodla jsem se pro tu nejbezpečnější reakci a obrátila do sebe zbytek ginu.

„Potřebuju to tady vyklidit,“ oznámila jsem a ukázala na ty pozůstatky života jedné stařeny, včetně nechutných zdravotních pomůcek, které už nikomu nepomůžou – pokud vůbec někdy pomohly.

„To se ví!“ souhlasil nadšeně Michael a naklonil se ke mně. „Vymeť odtud bábinku se vším všudy – i když to nebyla doopravdy ničí babička, ale tenhle dům vypadá, jako by byla.“

Zalykavě jsem se nadechla a cítila, jak mi poškubává žilka na čele a něco se mi třepotá v hrudním koši. Něco takového jsem necítila už léta, ale připadalo mi to, jako když se vrátí staří přátelé, které jste už nikdy nechtěli vidět. Předzvěsti úzkosti a panické ataky – a taky se mi začalo svírat hrdlo, jako bych se dusila, jako by v žádném ze známých vesmírů nebylo dost vzduchu pro moje vyprahlé plíce.

Moje máma byla babička – i když ne nadlouho. Ne dost dlouho. Michael nechápal, co vyslovil, jakou reakci to ve mně nechtíc odstartoval. Věděl, že mám leccos za sebou, že jsem byla černá ovce rodiny ještě dřív, než se vůbec narodil – nebyl dost starý, aby to prožíval se mnou. A teď nebyl dost starý, aby pochopil, jak se k člověku může zákeřně zezadu přikrást smutek, jako když se vám někdo snaží přes rameno zahlédnout PIN v bankomatu, a bacit ho po hlavě.

Nerozuměl tomu – a kvůli němu jsem doufala, že uplyne ještě spousta času, než to pozná na vlastní kůži.

Teď vyskočil z mámina křesla a oznámil: „Přinesu víc ginu. A spoustu pytlů na odpadky.“

S pousmáním jsem přikývla a ucítila, jak mi cuká pravé oko, zatímco jsem čekala, až odejde. Pomalu, zhluboka jsem se nadechla nosem, pustila jsem se do všech těch cvičení, která jsem se kdysi naučila na tom místě s matně zelenými stěnami, alarmy na dveřích a reproduktory hrajícími pomalou hudbu, která ve vás vzbuzuje pocit, jako byste byli vtažení do tance v hororovém filmu.

Místo plné zlomených lidí sedících v kruzích na plastových židličkách, prolévajících své slzy před mužem, který léta studoval bolest, ale nikdy ji doopravdy nepochopil. Jedno z těch míst, kam mě rodiče vzali, když svět prostě zmizel – když mě vcucnul jako tekutý písek hříbě. Jedno z těch míst, o kterých už nikdy potom nemluvili, ukryli ho pod kód mlčení a já se tomu ochotně podřídila.

Pořád nevím, proč jsme všichni museli předstírat, že se to ve skutečnosti nestalo. Že jsem tam nikdy nebyla. Že ten můj „problém s nervy“ byl naše společná halucinace, kterou musíme ukrýt pod haldu polopravd a výmluv. Možná proto, aby mě rodiče chránili. Nebo proto, že to uráželo jejich smysl pro pořádek. Táta i máma jsou už mrtví, teď už se to nemám jak dozvědět. Jenže i kdyby byli naživu, nepatřili k lidem, kteří odpovídají na otázky. Podobná zvědavost by jim připadala urážlivá.

Držela jsem si ruku na hrudi, když se Michael vrátil, jako bych tak dokázala uklidnit toho vzpínajícího se tvora uvnitř.

„Je ti dobře?“ zeptal se s hlavou na stranu, v každé ruce gin a v podpaží roli pytlů na odpadky.

„Jasně,“ zalhala jsem, vstala, vzala si gin a kopla ho do sebe tak rychle, až bratranec vytřeštil oči. „Kde začneme?“

„Návštěvou Anonymních alkoholiků, jestli budeš dál pít tímhle tempem,“ odpověděl.

„Nebudu,“ ujistila jsem ho pevně. „Tohle byl lék. Není to snadné. Se mnou to není snadné. S mou matkou taky nebylo. Jestli chceš jít, tak běž – zvládnu to sama.“

Znělo to agresivně a věděla jsem, že to není fér. Michael neudělal nic špatně, neudělal nic jiného, než že byl po mém boku na místě a ve chvíli, kdy jsem se cítila ve stresu, kdy se moje sebeovládání napínalo a vibrovalo tak, až jsem málem slyšela, jak bzučí jako ladička.

Bratranec na mě zíral, možná si všiml poškubávání mého víčka, bledosti mých tváří, zaťatých pěstí, v nichž jsem zarývala nehty do dlaní. Ale možná jen přemítal, jestli nemá skočit do obchodu pro další alkohol.

„Na to zapomeň, drahá sestřenko,“ odvětil a podal mi pytel na odpadky. „Už se nemůžu dočkat. Chci vidět, jestli jsou tady po domě poschovávaná nějaká hříšná tajemství – víš, třeba tetina sbírka robertků, strýčkovy blond paruky k převlekům za štětku, tajná sadomaso ložnice jako v Padesáti odstínech šedi na půdě…“

Schválně se mě snažil šokovat. Byl nejistý, a to se takhle choval vždycky. Věděl, že u mě mu to projde – že se mnou může plácat, co ho napadne, mluvit sprostě, vylévat si srdce.

Když byl s rodiči, musel hrát roli slušně vychovaného, dokonale konvenčního syna, studenta práv s životními plány podle jejich představ. Kdykoliv se jich zbavil, vybublala z něj ta potlačovaná nestydatost na všechny, kdo byli náhodou v jeho blízkosti, rozlila se po nich jako ropná skvrna skandální hrubosti. Usmála jsem se na něj, abych mu ukázala, že jsem to pořád já – že všechno je v pohodě.

„Latexové masky a střapce na bradavky už jsem vyhodila.“ Popadla jsem pytel na odpadky tak prudce, až jsem ho málem prsty protrhla. „To nejlepší, co můžeš od půdy čekat, jsou nahé fotky tvé drahé sestřenky. Jenže mi je na nich asi tak rok.“

Michael zvedl roli pytlů nad hlavu jako dirigent řídící orchestr a oznámil: „Tak na půdu, hoši a děvčata!“

Kapitola třetí

Na naši půdu vedly úzké, strmé schody, lemované stohy knih a hromadami naškrobeného ložního prádla, které se už nejmíň deset let nedotklo žádné postele. Mezi tím zůstala cestička tak uzounká, že se sotva dala klást noha před nohu, a na každém schodu měl člověk pocit, že teď už se určitě zřítí.

Možná, že kdysi byl ten prostor v podkroví používaný jako ložnice pro hosty. Anebo, v dobách, kdy tenhle dům postavili, třeba jako ubytování pro služebnou nebo chůvu.

Za mých časů už to ale byl jen nezajímavý prostor, který využívala hlavně matka na odkládání krámů. Místo, kam se dalo odnášet trapné harampádí, odklidit ho tak, aby ho nikdo neviděl. Já nahoru chodit neměla, a když jsem se párkrát odvážila, bylo to tam tak nudné, že mě to brzy přestalo lákat.

Tohle byla matčina říše a ona si ji taky horlivě chránila. Táta, který pracoval jako daňový účetní pro jednu dávno zaniklou firmu vyrábějící rybářské pruty, si tam jen skladoval staré spisy – a to neznělo moc zajímavě a záhadně ani zvědavému dítěti. Máma tátovi jen zřídkakdy odporovala, ale když se odvážil navrhnout, že by se horní část domu využila k něčemu dalšímu, dokázala ho pořádně zpražit pohledem.

Většinou tam skladovala svoje šicí stroje a látky, v těch dobách, kdy ještě měla energii a natolik šikovné prsty, aby se tím dokázala zabývat. Před těmi záchvaty. Šplhala na půdu s rolemi látek v podpaží, jejich cípy se plazily za ní.

Já jsem se tam teď vydala poprvé po letech. Nikdy předtím mě to nenapadlo – dům byl i tak dost velký, než abych si ke svému pocitu osamělosti přidávala ještě další vrstvu.

Michael šel za mnou, oba jsme opatrně střídali nohy, oba jsme se mlčky přidržovali dřevěného zábradlí a snažili se neskopnout nic z těch krámů navršených po obou stranách schodiště.

„Proč mám pocit, že děláme něco super nepřístojného?“ zašeptal. „A proč šeptám?“

„To nevím,“ špitla jsem a těsně se vyhnula uklouznutí po hromadě zaprášených magazínů Dům a zahrada, aspoň dvacet let starých, „ale mám to taky tak.“

„Je to trochu strašidelný, že jo?“ Michael stál za mnou na vrcholku schodiště tak blízko, až jsem slyšela jeho dech. „Jako by tam na nás čekaly svatební šaty slečny Havishamové nebo tak něco. Anebo tam třeba najdeme zetlelou mrtvolu toho hezkého guatemalského zahradníka Juana, který v sedmdesátém devátém záhadně zmizel…“

Zarazila jsem se s rukou na klice a otočila se k němu.

„Co je?“ vyhrkl zaraženě.

„Michaele, ty na právech jen marníš čas. Měl by ses stát spisovatelem.“

„To je v plánu,“ ujistil mě, „časem. Potřebuju jen pár let, abych se mohl stát ‚novým Johnem Grishamem‘ a mohl si psát do autorských medailonů ‚bývalý právník‘, aby mě lidi brali vážně. No nic, tohle přiznávám jen výjimečně, ale už dost o mně – hodláš ty dveře otevřít, nebo co? Mám tě moc rád, drahá Jess, ale už nechci mít hlavu takhle blízko tvého zadku.“

Zasmála jsem se a strčila do dveří. Na půdě byla tma, a sice bych to nikdy nepřiznala, ovšem byla jsem trochu vystrašená. A taky trochu přiopilá.

Zašátrala jsem rukama v prostoru za dveřmi a nahmátla šňůru. Stačilo zatáhnout a prostor zalilo slabé světlo jediné holé žárovky, která visela bez stínítka pod stropem.

Vylezla jsem na poslední schod a ocitla se v nejvyšší části podkroví, kde se dalo stát, aniž se člověk praštil hlavou o dřevěné trámy. Aspoň já jsem mohla stát zpříma. Michael má přes metr osmdesát, takže musel sklonit hlavu a opatrně se šourat. Už jako dítě byl čahoun, v dospívání se plaše hrbil, takže mi tenhle jeho postoj připadal důvěrně známý.

Vzduch byl cítit plísní a prosycoval ho prach. Vrstvy prachu ležely na všem tady, spolu s cáry starých pavučin. Ze všeho, čeho jsme se dotkli, se do vzduchu vznesla šedivá oblaka.

Moje nosní dírky sebou zaškubaly, jako by se snažily bránit proti těm útokům cizích částeček. Každý nádech mi zvláštně pokrýval hrdlo zevnitř něčím hmatatelně cizím, jako by se mi obalovalo štěrkem. Na podlaze ležel pruh starého koberce, který vypadal jako zbytek z toho, kterým byly potažené schody. Každý můj krok uvolnil do vzduchu nové obláčky prachu.

Podívala jsem se na Michaela a viděla, jak se mu obličej znechuceně stahuje. Vždycky byl nerad, když se měl ušpinit, a teď byl pořád ještě ve smutečním obleku. Dokázala jsem si představit, jak si už teď sestavuje v duchu postup při budoucí očistě. Viděla jsem, jak se rozhlíží po půdě a hledá případné stopy po jedovatém azbestu nebo nebezpečné plísni.

Taky jsem se rozhlédla. Ve zvířeném prachu jsem rozeznala známé obrysy tátových registratur, ve kterých uchovával dokumenty. Přejela jsem prstem po jejich kovovém povrchu. Nechápala jsem, proč si je máma nechala i po jeho smrti. Nebylo moc pravděpodobné, že by někdo někdy ještě potřeboval stará daňová přiznání dávno neexistující firmy. Možná by pro ni bylo moc namáhavé se jich zbavit – a možná si je nechala na památku na něj. Další věc, kterou se už nikdy nedozvím.

Michael vytáhl jednu ze zásuvek registratur a opakovaně, hlasitě kýchl, když mu nově uvolněná oblaka prachu ucpala nos. „Hééép-čí!“

„Pozdrav pánbu milionkrát,“ popřála jsem mu a natáhla ruku k obsahu otevřené zásuvky. Papíry uvnitř byly zažloutlé a zteřelé, na okrajích zprohýbané, poseté kulatými mrtvolkami dávno zesnulých pavouků. Ucukla jsem a Michael zásuvku rychle zavřel, jako by v ní bylo ohavné tajemství, jemuž nemá sílu čelit.

„Tak tohle je lahůdka…,“ zamumlal. „Budu si pak muset dát pořádnou sprchu. Fyzicky i mentálně. Nejspíš si dopřeju něco jako spirituální pobyt v denních lázních.“

Přikývla jsem, protože jsem přesně věděla, jak to myslí. Nešlo jen o ten prach, který se na nás lepil, dostával se nám pod šaty na kůži, ale byl tu taky ten pach. Pach plísně a vlhkých temných zákoutí a minulých, už zapomenutých životů. Pach velkých i malých smrtí, opuštěných věcí nahromaděných na jednom místě, sálajících společným smutkem.

V jednom rohu, tam, kde se střecha svažovala k podlaze, jsem uviděla matčin starý šicí stroj, a okamžitě mě zaplavily vzpomínky tak živé, jako by to bylo včera: slunečné ráno, šicí stroj na mámině stole v jejím pokoji vzadu v domě. Já byla na zahradě, hrála jsem si tím imaginativním a přehnaně promyšleným způsobem jako všichni jedináčci, rozprávěla jsem se žížalami a přátelila se se stínkami, které žily pod starým pařezem.

Musela jsem být hodně malá, tak čtyři nebo pět let. Vzpomínám si, jak jsem vzhlédla k velkému oknu domu a uviděla za ním svou matku a její šicí stroj. Přestala s tím, co zrovna dělala, a jen mě pozorovala. Na zlomek vteřiny jsem se cítila jako to nejmilovanější a nejzbožňovanější dítě na planetě. Prolomila jsem kouzlo, když jsem jí zamávala. Matka se okamžitě vrátila k práci, jako by se zastyděla, že jsem ji v nestřeženém momentu přistihla.

Teď tu ten šicí stroj ležel v přítmí obklopený vlastním stínem, jeho kdysi blyštivé černozlaté tělo teď bylo zašlé a špinavé. Kolem něj se válely látky všech možných barev, rozměrů i materiálů, nedošité šaty, závěsy a další projekty. Hostina pro moly.

Máma přestala šít dlouho před prvním záchvatem. Popravdě řečeno přestala dělat většinu věcí – jako by už v sobě neměla dost síly pro další žití. Jako by ji všechna ta traumata, která jsem jí způsobila já a taky otcova předčasná smrt, vyprázdnila. Mrtvice byla jen potvrzením toho, že matka už zemřela v každém smyslu toho slova, na němž záleželo.

Ucítila jsem, jak mě v očích pálí slzy, pro mě i pro ni, pro všechno, co mohlo být, co nebylo a co nikdy nebude. Potlačila jsem je – na to bude čas později. Až budu sama v ložnici, v tom domě, který je teď můj, na začátku života, s nímž si nevím rady.

Michael se opatrně probíral hromadou fotoalb, jeho zvědavost zvítězila nad štítivostí, s níž se dotýkal předmětů, které sem někdo úmyslně odložil, aby tu hnily. Přitáhl si jedno k sobě a otevřel je. Uslyšela jsem, jak hřbet alba praskl, a Michael se zatvářil „omluvně“.

Vzápětí se rozzářil. „Jackpot!“ hlásil. „Nahatá Jess! Nebo skoro. Podívej, jak zatraceně ti slušely ty plavky, zlato.“

Zasmála jsem se a podívala se na fotku. Bylo to jedno z těch alb s nalepenými růžky, do nichž se zastrkovaly snímky, a s celofánem mezi stránkami. Album, jaké příslušníci Michaelovy digitální generace už nejspíš nikdy nepoužijí.

Stránky byly zažloutlé, povrch snímku popraskaný. Na fotce jsem byla vážně já, seděla jsem v nafukovacím bazénku na zahradě a na sobě měla takové ty starodávné dívčí plavečky s kratinkou sukýnkou.

Vypadala jsem trochu ustaraně, tak jako zřejmě na všech dětských fotkách. Osmdesátá léta byla ještě doba „opravdových“ fotoaparátů a z pořízení každého snímku se dělala velká věda. Zvlášť můj táta nepatřil k lidem, kteří zbytečně plýtvají filmem, takže mě na každý záběr připravoval asi deset minut. Žádné neformální momentky, na to si tahle rodina nepotrpěla – jen vystresované batole.

Mého dětského já mi bylo líto. Litovala jsem tu zamračenou holčičku v plavkách se sukýnkou, jejíž výraz jako by mlhavě předvídal všechno, co mělo přijít. Začala jsem listovat albem dál: matka, otec, nikdy spolu, protože jeden vždycky fotil. Já první den školy, se stejným výrazem, jako bych měla na krajíčku.

Michael vytáhl další alba ze stejné kartonové krabice, sklepal z nich prach a zatřásl jimi. Když začal listovat, zábavně přitom komentoval průběh mého dětství, zlomyslně se radoval nad mými příšerně křivými zuby a nemotorným držením těla a čím dál napjatějším výrazem.

„Na všech fotkách vypadáš, jako by se ti chtělo hrozně moc kakat,“ poznamenal, když obracel stránky. „Netrpělas pořád zácpou?“

„Jo,“ odsekla jsem. „Byla jsem ten typ na reklamu na dětská projímadla. Hele, tohle… to byla jiná doba. Nežili jsme pro sociální sítě. Tenkrát si nikdo nefotil jídlo u večeře, aby ho ukazoval přátelům. Nikdo si nedělal selfíčka. Tohle jsou poctivé snímky vyvolané ve fotokomoře, ne cvakané čtyřiadvacet hodin denně mobilem.“

„Díkybohu!“ vykřikl Michael dramaticky a položil si ruku na srdce. „Díkybohu, protože fotky jako tyhle by položily Instagram.“

Začal listovat novým albem a já viděla sama sebe v dospívání: maskáčové kalhoty, módní v devadesátých letech, které v televizi vypadaly super, ale na mých hubených nohou moc ne, khaki tílko a přes něj rozepnutá červenočerná flanelová košile. Sotva jsem se dostala z rodičovského domu, korunovala jsem svůj image velkými kruhy do uší a špatně naneseným líčením.

Snažila jsem se vypadat jako módní rebelka, ale ve skutečnosti jsem vypadala zmateně – doufala jsem, že budu působit jako milovnice grunge, protože to bylo víc cool, ale potají jsem milovala Spice Girls. Byla jsem ten typ holky, co touží zažívat dobrodružství jako Buffy, přemožitelka upírů, ale ve skutečnosti jsem se bála i nastoupit do autobusu.

Na téhle fotce jsem se aspoň konečně usmívala – upřímně, ne tak křečovitě, jak jsem se o to snažila na předchozích fotkách.

Vzpomínala jsem si na den, kdy ten snímek vznikl – můj první den na přípravce na vysokou. První den, kdy jsem se zbavila dívčího gymnázia, kam jsem tolik let předtím chodila, první den bez jejich příšerné zelené uniformy se skládanou sukní. První den, kdy jsem se rozhodla, že ze sebe udělám někoho osobitějšího, svobodomyslnějšího, prostě celkově úžasnějšího.

Ten den jsem se rozhodla, že budu Jess, ne Jessica, a budu mít tajný život plný zázraků. Svět čekal, až se napiju z jeho číše, a tohle byl první krok na cestě, která bude nepochybně dlážděná úžasnými zážitky a kouzly. Není divu, že jsem se usmívala.

Musela jsem tvrdě bojovat, abych se dostala z gymnázia, abych unikla těm skládaným sukním. Rodiče se zhrozili, když jsem jim řekla, že chci chodit na státní přípravku – do velké cihlové a betonové budovy skoro hodinu jízdy autobusem, klikatou cestou, která vedla naší vesnicí a dvěma dalšími městečky až na předměstí Manchesteru.

Škola nebyla přímo v Manchesteru, ale stála k němu dost blízko na to, aby ji mí rodiče vnímali jako doupě neřesti, kde nejspíš potkám bubeníky z rockových kapel nebo potetované feťáky nebo holky s obojky kolem krku, případně jiné satanské vlivy, jež zkazí jejich nevinnou holčičku. Když se na to teď ohlížím, už s nimi soucítím víc – žila jsem v ústraní a opatrovaná, to, co jsem vnímala jako dusivé a přísné, pokládali naši za ochranitelské.

Nehádala jsem se často, ale to léto jsem byla bojovná a odhodlaná a tvrdohlavá jako nikdy předtím. Buď mi dovolí chodit na přípravku, kde složím závěrečné zkoušky a připravím se na univerzitu, nebo na vysokou vůbec nepůjdu. Naši nakonec ustoupili, čehož brzy litovali – netrvalo dlouho, než došlo na „no neříkali jsme to“?

Po tom prvním dni se mi stala spousta věcí. Po tom, kdy vznikla tahle fotka. Všechno se změnilo, nic už nikdy nebylo stejné. Celý můj svět se mi vymkl z rukou, nejdřív se vyšvihl do absolutních výšin, pak klesl do nejtemnějších hlubin.

Vzala jsem album z Michaelových rukou a opatrně ho zavřela. Prach se vznesl k pohupující se žárovce, kde si v jejím bledě žlutém svitu zatančil polku.

Nebyla jsem připravená vzpomínat na tuhle část života. Možná nebudu nikdy – ale rozhodně ne v den matčina pohřbu.

Michael se na mě zadíval a zamračil se, když se snažil pochopit, proč jsem přerušila naši nostalgickou výpravu proti proudu času.

„Dlouhý příběh,“ vysvětlila jsme stručně. „Na jindy. A taky nechci, abys mě viděl, jak jsem vypadala v předstírané hip-hopové fázi.“

Michael přikývl. Asi pochopil, že se mi nechtělo spíš mluvit o svých tehdejších rozhodnutích než o svém příšerném módním vkusu. Kousla jsem se do rtu a prosebně se na něj zadívala, mlčky škemrala, ať to nechá být, ať mě pustí z háčku mé vlastní minulosti.

„Tak jo, zasmějeme se tomu jindy.“ Odložil album do krabice. „Až se mrknu, jestlis vypadala jako Queen Latifah.“

Zavřel krabici a já se vděčně dotkla jeho ruky.

Oba jsme se zarazili a zatvářili se rozpačitě. Vychovávali nás stejně, nenucené doteky nepatřily na seznam společensky přijatelných projevů emocí. Jako bychom vrávorali na okraji hluboké temné studny a ani jeden z nás nevěděl, co dál.

Michael to vyřešil tak, že se pustil do dalšího pátrání, ohlašoval nové poklady, které mi nosil a jež jsme společně zkoumali.

Byla tam zarámovaná svatební fotografie mých rodičů ze sedmdesátých let, na které oba vypadali škrobeně a plaše. Byla na ní i Michaelova matka Rosemary, překvapivě mladinká a hezká v družičkovských šatech.

Tátovy turistické boty, na kterých bylo pořád ještě zatvrdlé bahno, tak staré, že by v něm mohly být zkameněliny.

Sbírka kuchařek se zohýbanými stránkami a recepty vepsanými máminým úhledným rukopisem, se skvrnami a cákanci od jídel, dokládajícími časté používání.

Dřevěná skříňka plná bižuterie, jakou jsem mámu nikdy neviděla nosit. Přepravka se svícemi, některými nedotčenými, jinými napůl vyhořelými, na nichž zatvrdnul dávno vystydlý vosk v hrbolatých oblinách. Staré vánoční ozdoby s oloupanými třpytkami ve vybledlé igelitce.

„Zatím je to takové vlažné,“ postěžoval si Michael. „A tak smutné, až mám pocit, že by mě teď rozveselila i Americká tragédie.“

Zvedl těžký vínový sametový závěs se střapci, pod kterým se skrývala další hromada harampádí.

„Jestli je tady něco zajímavýho, tak to určitě bude pod rudým závěsem se zlatou šňůrkou… Vsadím se, že tohle je VIP sekce!“

S dramatickým „tá-dá“ odhodil samet stranou a společně jsme zírali do vířícího prachu. Čekali jsme, až se usadí. Odměnou nám byl nepříliš působivý pohled na poničené zahradní židle s propletenými kovovými nožkami, bedna nádobí z různých souprav a stará krabice od bot.

Ta patřila tátovi. Poznala jsem to podle obrázku, protože takové kožené polobotky nosil celý život denně do práce. Vždycky černé, nikdy ne nic tak výstředního jako hnědé nebo béžové, a vždycky ze stejného drahého obchodu v Londýně. K životu Oscara Wilda měl ten jeho daleko, ale i táta si rád kupoval hezké boty.

Michael krabici zvedl a otevřel víko. Uvnitř jsme spatřili něco zabaleného ve vybledlém růžovém hedvábném papíře. Netušila jsem, co to je, ale určitě ne polobotka.

Michael povytáhl obočí, našpulil pusu a vyrazil ze sebe vzrušené: „Ááách!“

„A je to tady,“ zadeklamoval s předstíranou vážností. „Cítím to v kostech. Diamantová čelenka. Nebo voodoo panenka. Nebo sbírka falešných pasů a svazek cizích bankovek, protože tvůj táta byl nájemný vrah CIA. Rozhodně je to něco, co ti změní život.“

Protočila jsem panenky a vzala mu krabici z rukou. Byla překvapivě těžká. Odtáhla jsem pomačkaný růžový papír a podívala se, co je pod ním.

Uviděla jsem hromádku předmětů různých tvarů a velikostí, navršených na sobě. Vypadalo to jako nějaká stará korespondence nebo výrobky z papíru, se zohýbanými okraji a barevnými rohy. Sem tam vykoukly i části rukopisu.

Úplně nahoře bylo přání k narozeninám. Pohlednice pro malou holčičku, s obrázkem plyšového medvídka s modrým čumáčkem. Vypadal trochu smutně, i když držel v tlapce červené nafouklé balonky. Přes pohlednici bylo na trojrozměrném vystouplém kartonu napsáno „Pro mou dceru“ a velká číslovka 5.

Takovou pohlednici mi naši nikdy nekoupili. Nebyl to ani jejich styl. Zírala jsem na ty jasné, už trochu vybledlé barvy, na další pohlednice a dopisy vykukující v podivně naléhavých úhlech, jako by jejich růžky volaly: Podívej se na mě, podívej se… Copak nechceš vědět, co jsem? Nechceš odhalit moje tajemství?

Pohled se začal třást. Po chvíli mi došlo, že se mi třese ruka.

Nějaká moje část chtěla uklidit blahopřání zpátky do krabice, pohřbít ho pod vrstvou hedvábného papíru a zbabělosti. Zavřít víko a zastrčit krabici pod rozbité lehátko, předstírat, že jsem to nikdy neviděla.

A jiná moje část věděla, že se chovám hloupě. No co, prostě nějaké staré blahopřání. Nepamatuju si ho, ale to není divu, jestli jsem ho dostala v pěti. Určitě bylo pro mě. Určitě – protože jediná jiná alternativa, kterou jsem dokázala vymyslet, hrozila v mé lebce vybuchnout jako světlice.

Roztřesené prsty se mi míhaly před očima, smutný medvídek se rozmazával. Všechno se rozmazávalo, dokonce i zvuky. Slyšela jsem, jak Michael něco říká, ale nedokázala jsem rozlišit jeho slova od sílícího šumu. Mozek mi bzučel, víčka sebou poškubávala a cítila jsem se odtržená od okolního světa.

Otevřela jsem blahopřání. Viděla jsem rukopis plný dlouhých čar a kliček, plný vášně. Přečetla jsem si text.

„Naší milované Gracie. My tři proti světu. Teď a navždycky, s láskou táta Joe.“

Napomenula jsem se, že se určitě pletu. Že to nemůže být od něj. Než by Grace bylo pět, byl už dávno pryč. Opustil mě – nás –, odplul od ztroskotané lodi našeho života do jiných přístavů.

Začala jsem prohrabávat obsah krabice, přehazovala věci ze strany na stranu. A zjistila jsem, že celá krabice od drahých pánských polobotek je plná pohledů a dopisů, narozeninových přání i jiných, ale vždycky s tím výrazným rukopisem plným kliček. Všechno, každá věc v krabici, bylo od něj.

Pochopení, co to znamená, ke mně přišlo naráz a zároveň pomalu. Jeden konec mého mozku to intuitivně uhodl za nanosekundu; druhý se k tomu klopotně probíral. Když se nakonec setkaly, těch pár nepopiratelných skutečností se rozzářilo neonovým světlem.

Skutečnost, že nikam neodplul. Že nás neopustil.

Což ipso facto znamenalo, že moji rodiče lhali. Znamenalo to, že všechno, co jsem tak dlouho brala za zaručené, bylo postaveno na lži. Celý můj život se odehrával ve stínu téhle lži, hladověl po světle, tiše přežíval, ale nikdy plně nevykvetl.

Znamenalo to, že lidi, o nichž jsem si myslela, že mě milují nejvíc na světě, máma a táta, mě ve skutečnosti zradili v tom, co mi bylo nejvíc svaté.

Cítila jsem, jak moje nohy opouští síla, náhle a kompletně, jako by mi někdo usekl chodidla, a všechny svaly a šlachy a to, co mě dřív drželo pohromadě, se vyřinulo z těla ven. Krk mi ucpaly vlastní sliny. Tváře mě najednou pálily a věděla jsem, že si musím sednout, abych se neskácela.

Michael vedle mě mi vzal pohled z ochablé ruky a přečetl si ho.

„Kdo je proboha táta Joe?“ zeptal se.

Kapitola čtvrtá

Září 1998

Sotva je Jessica bezpečně v autobuse a toporně mávající matka zmizí v dálce, dívka vydechne ulehčením a vytáhne svou Tajnou taštičku poslední záchrany.

Nejdřív přijdou na řadu velké zlaté kruhy, které nahradí decentní zlaté pecičky, jaké Jessica nosí v uších už léta. Vypadá v nich trochu jako vzpurná jeptiška.

Pak si nasadí sluchátka, což je s velkými náušnicemi najednou mnohem obtížnější. Dráty se jí pořád zachytávají za kruhy. Stočí si svoje tmavé blond vlasy do střapatého uzlu na temeni, aby se jí tam nezachytávalo už nic jiného, a zapne diskman značky Sony.

Poslouchá No Doubt, jak zpívají „Nemluv“, protože Gwen Stefani vypadá tak sebevědomě a nenuceně, a ona by chtěla být taky taková. Jiná než v představách svých rodičů, kteří se z ní snaží udělat někoho jako lady Di zamlada.

Teď mejkap. Nikdy se moc nelíčila a nemá s tím zkušenosti. V její staré škole to bylo přísně zakázané. Učitelka paní Brownová tam hlídkovala před vchodem s balíčkem dětských vlhčených ubrousků v ruce, kterými likvidovala všechny kosmetické přečiny žaček.

Jessica si to zkoušela večer doma v pokoji a taky párkrát s kamarádkami, ale pořád to není ono. Aspoň že už se jí tolik nedělají pupínky. V deváté a desáté třídě měla tak hrozné akné, že vypadala jako nakažená nějakou příšernou středověkou nemocí, o kterých se učili v dějepise. Pupínkus hnusus.

Do Tajné taštičky si nachystala pár drahocenných pomůcek včetně matné tělové rtěnky a hnědé konturovací tužky. Četla v časopise pro dospívající, že to je všechno, co dívka v tomhle věku potřebuje, a doufá, že za chvíli bude vypadat jako Kate Mossová.

Vzhledem ke dvojímu riziku drncání autobusu a nezkušenosti se rozhodne, že si radši zachová zrak, než aby se pokoušela o nanesení další vrstvy řasenky. Kate Mossová má na to nejspíš stylistu, který to dělá za ni. Nemusí si líčit obličej cestou autobusem.

Když uklidí všechny tubičky a lahvičky do kosmetické tašky, není tak úplně přesvědčená, že je to zlepšení. Tak jako většina šestnáctiletých si neuvědomuje, jak krásná doopravdy je. Kritizuje se tolik, že v tom nezbývá moc místa pro sebevědomí, a ani mejkap ji neproměnil tak, jak doufala. Pořád vypadá jako předtím – jen je trochu zmalovanější.

Zatímco autobus poskakuje na klikaté venkovské silničce a míří k okraji velkého města, Jessica si všímá rostoucího počtu teenagerů, kteří do něj nastupují. Jak se autobus blíží k přípravce, jejich skupiny jsou čím dál početnější, hlučnější a troufalejší. Pokaždé, když přistoupí další, se trochu Jessičina vzrušení rozptýlí a změní se v něco temnějšího.

Autobus už je tak plný studentů, že teď stojí v uličce, přidržují se madel, posedávají si na klínech. Je to jako ocitnout se polapená v cirkuse na kolečkách.

Vedle Jessiky se nacpe mohutná žena, její zadek se snaží zmocnit obou sedaček, obličej se chmuří nesouhlasem s tím, co vidí kolem sebe.

Jessica vypne CD přehrávač, ale sluchátka si nechá. Připadá jí to jako dobrý způsob, jak se oddělit od vlčí smečky.

Snaží se tvářit nenuceně, dosáhnout oné rovnováhy mezi sebevědomím a přístupem „kašlu na všechno“, ale zároveň se vyhýbá očním kontaktům, kterými by upoutala něčí pozornost. Všechno jí připadá tak neznámé a nepříjemné a znervózňuje ji to. Nejen ten hluk a sílící pocit klaustrofobie, ale taky to neuvěřitelné množství cizího živočišného druhu. Chlapců.

Samozřejmě že chlapce potkávala už dřív – byla na „dívčí škole“, ne na planetě Mars. Dokonce se už i párkrát líbala, při těch příšerných trapných ploužácích na příšerných trapných diskotékách pořádaných chlapeckými školami pod bedlivým dohledem učitelského dozoru. Za tu zkušenost je ráda – byla by hrůza, kdyby ji v sedmnácti ještě nikdo nepolíbil –, ale upřímně moc nechápe, proč se s tím tolik nadělá.

Zatím jí to vždycky připadalo jako ocucávat chobotnici – všechny ty zkoumající jazyky a sliny. Ale možná, říká si, jen ještě nepotkala toho pravého. Nebo je možná lesbička, což by její rodiče dorazilo. Patří k lidem, které šokovalo zjištění, že Freddie Mercury je gay.

Kluci v autobuse ji trochu děsí, v těch džínových a kožených bundách a s agresivně prověšenými batohy. Má trochu pocit, jako by vkročila do přírodopisného dokumentu, a od toho už není daleko, aby si je představila, jak v uličce všichni vřeští a buší se v prsa a pohupují se jako paviáni v říji. Naparují se, předvádějí jeden před druhým, ukazují si zadky.

Posledních deset minut jízdy stráví Jessica strnulá a tichá, v naději, že si jí žádný predátor nevšimne, pokud bude předstírat mrtvou.

Okna buď blokují mladistvá těla, nebo zamlžuje mladistvý dech či halí mladistvé feromony, a ona ani neví, kde má vystoupit. Napadne ji, že až se všichni vyhrnou ven, ve vřavě barev a zvuků a přetlačujících se ramen, bude to signál, že se k nim má připojit.

Když ta chvíle nastane, omluví se mohutné ženě vedle sebe, přeleze přes její stehna a vydá se ke dveřím rychle se vyprazdňující uličkou. Je poslední, kdo tady vystupuje, a když sleduje, jak se autobus kolébá dál, trochu lituje, že už v něm nesedí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jednou snad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.