Doživotí

Vyšlo také v tištěné verzi

Billy O’Callaghan

Doživotí – e-kniha

Copyright © Paseka, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

DOŽIVOTÍ

Paseka

Přeložil Petr Eliáš

BILLY O’CALLAGHAN

DOŽIVOTÍ

Copyright © Billy O’Callaghan, 2021

First published as Life Sentences by Jonathan Cape,
an imprint of Vintage. Vintage is a part of the
Penguin Random House group of companies.

Translation © Petr Eliáš, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7637-218-4

ISBN e-knihy 978-80-7637-314-3 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7637-316-7 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7637-315-0 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Babičce

s nejhlubším obdivem

I
Jer
(1920)

Vysedával jsem u Barrettů v lokálu od šesti, pil jsem jak duha. Těch pár dalších chlapů u baru už toho vidělo dost na to, aby si hleděli svýho, a i když jsem od kuropění kosil trávu na siláž a přišel jsem rovnou z pole, takže po druhým pivu mi došly peníze, dostával jsem jedno pivo za druhým a jedno za druhým jsem je do sebe lil. Po pár hodinách se mnou pití pořád nic nedělalo, a až z únavy a taky potřeby bejt na chvíli sám jsem se odporoučel od baru a sedl si na lavici do kouta na samým konci lokálu, sklenici jsem si postavil na stůl a záda opřel o zeď.

Kolem devátý přišla hlídka. Pro mě.

Pokoušel jsem se jim vysvětlit, že co jsem předtím u baru povídal, vůbec nic neznamená, že ze mě mluví ten porter, ale Tom Canniffe byl se mnou u munsterských fyzilírů a další dva byli veteráni od dělostřelectva a věděli, co a jak. Znali mě, ale znali taky sebe, takže věděli, čeho jsou schopný a co by na mým místě dělali, a Tom, kterej z nich byl nejlepší a nejmíň dělal ramena, i když jen o kousek, si sedl naproti mně a položil na stůl želízka a tiše povídá, jestli na ně dojde, nebo jestli se budu chovat slušně a půjdu s nima po dobrým. A tak přitom mumlal, jako kdyby mluvil odněkud z dálky, a díval se na mě, ale do očí se mi nepodíval, zíral zhruba tam někam, kde mám srdce, a ti dva, Larry Regan a Pat Hegarty, zůstali stát krok dva za ním, každej z jedný strany, a tvářili se jakoby nic, ale byli nachystaný, kdyby něco. Oba pořádný chlapi, velký jako já nebo jen o fous menší, Regan ramena jako bejk, Hegarty sice trochu užší, ale jinak taky jako ze železa. Vždycky bylo dobrý zajít s nima na pivo nebo zahrát si karty nebo biliár v Hall. Ale s Tomem jsem trčel v zákopech a klepali jsme se spolu a krváceli ve Flandrech a u Loos, a protože ty dva zas měli takovýhle pouto s někým jiným, chápali, že mezi náma dvěma to je zkrátka jinačí.

„Pánové, věřte mi, to je jen tím pitím. Tohle je zbytečný.“

„Co jinýho bys nám taky měl říct, viď?“ vzdychl Tom a zavrtěl hlavou. „U piva se kecaj samý sračky, akorát různě barevný. Ale čas od času padne slovo, na který je dobrý dát si majzla. Akorát ho mezi těma sračkama musíme najít.“

„Nemůžete mi zakázat, abych šel vlastní sestře na pohřeb, Tome,“ já na to. „To nejde. Na to by ti nekejvl nikdo.“

„Seržante.“

„Co?“

„Musíš mi říkat seržante. Nemůžeš mi říkat Tome, když jsem ve službě. Když mám uniformu. Dyť víš, jak to musí bejt.“

Změřil jsem si pohledem jeho i ty dva. Jak byli velký a laskavý, před pěti lety bych se do nich pustil a prokopal se ven, a museli by ze mě nadělat fašírku, aby mě zastavili. Ale od války jsem přibral a jsem pomalejší, a jak jsem tu tak seděl u nejzadnějšího stolu, zrovna dneska večer, připadal jsem si celej zpitomělej, jako kdyby vedle mě bouchnul granát. Někdy zkrátka člověka přejde všecka bojovnost.

„Je to pro tvý dobro,“ vykládal dál, pořád se mi přitom nedíval do očí a jen tak šveholil. „My jsme si to nevymysleli. To tě nesmí ani napadnout, Jere. Kristepane. Já bych na tvým místě vyváděl úplně stejně. Ale my tě teď necháme jít, a co potom? Půjdeš domů a tam si vezmeš kudlu anebo sekeru.“

Skoro jsem se usmál, i když moje huba měla ke šťastnýmu výrazu sakra daleko.

„Ani tu kudlu bych nepotřeboval,“ ucedil jsem. Ruce, položený vedle skoro prázdný sklenice, jsem přitom zatnul v pěst. „Na chlapa jako Ned Spillane rozhodně ne. Postav ho proti mně na prázdný ulici a já ho seřežu jak psa. Vlastní máma by ho nepoznala.“

„Jo,“ povídá Tom. „To jsem přesně myslel. O tom mluvím.“

Zčistajasna jsem se celej vyfoukl a svěsil ramena. „Akorát že bych to neudělal,“ řekl jsem. „Všecko by si to zasloužil a jednou na něj dojde. A jestli se o to nepostarám já, tak někdo jinej. Ale zejtra jde o jiný věci. To není jeho den. Mamie si zaslouží pořádnej pohřeb.“

„Jen si to celý děláš horší,“ ozval se jeden z těch dvou za Tomem. Podíval jsem se nejdřív na jednoho a pak druhýho, ale nějak jsem nemohl určit, kdo z nich to řekl, až si Regan odkašlal a dodal jiným hlasem: „Seržant má pravdu, Jere. Věříme ti, to přece víš. A všichni víme, že nemluvíš do větru. Ale stačí, aby ten chlap něco plácl, nebo ho uvidíš, jak pláče na hrobě nebo jako ho lidi litujou, a bouchnou ti saze. Ani jeden z nás, jak tu jsme, by se ti nedivil, ale jestli na něj sáhneš, tak půjdeš bručet, to je jasná věc. Vyfasuješ pět roků, možná víc, záleží, jak moc ho zřídíš a jestli se vůbec zarazíš, jak se do něj jednou pustíš. A to přece nikdo nechce. Ani my, ani ty, a už vůbec ne tvoje žena nebo děcka. Přes noc to v cele vydržíš a my si tam s tebou klidně sednem a povykládáme si, jestli budeš chtít, a budeme do tebe lejt čaj, až ti z něj bude blbě. Tak to bude nejlepší.“

„A co když nepůjdu?“

Tom se ke mně naklonil a konečně se mi podíval do očí. Na chvíli jsme byli zase ve válce, krčili jsme se v rozstříleným chlívě a všecko chutnalo a páchlo Francií. Při tom všem randálu pušek a děl, co mi pořád zní v hlavě, jsme jeden druhýho zase viděli, jaký ve skutečnosti jsme, a každej jsme se toho chytli za jeden konec jako nějakýho záchrannýho lana.

„Měj přece rozum, Jere,“ domlouval mi. „Vždycky ses problémům radši vyhnul, nikdy sis zbytečně nic nezačínal. A taky jsi nikdy nebyl blbej.“

„Ty vůbec nevíš, co mi to děláš, Tome. O co mě připravíš. Dlouho jsem na světě neměl nikoho jinýho než Mamie. Nedovedeš si představit, čím jsme si prošli. A až ji zítra pohřbí, zahrabou s ní do země i kus mě. Ten nejlepší kus. Kristepane, já měl přece bojovat za ni, a ne ve válce. Měl jsem vyvrhnout Spillana jako pstruha, hned jak se na ni poprvý podíval. Jenže já to nechal zajít takhle daleko.“

„Klídek, Jere. On ji přece nezabil. Zánět pohrudnice to prej byl. Na to už umřela fůra lidí.“

„Ale zabil. Možná zrovna nekopl do židle, ale tím svým chlastáním jí rozhodně navlíkl oprátku. Pomalu ji zabíjel roky. A teď je po ní.“

Tom si mě přes stůl dál pátravě prohlížel. Pak zničehonic trochu povolil. Sáhl pro pouta a podal je Reganovi. „Je ještě brzo,“ prohlásil a pořád se přitom díval na mě. „Řekl bych, že jedno pivo ještě stihnem, než půjdem. Doneseš nám je, Larry?“

Někdy když jsem sám a mám trochu času, tak přemejšlím nad tím, kdo jsem. Ne kdo mám nebo se snažím bejt nebo na koho si hraju, ale kdo jsem doopravdy. Většinu času to vytěsňuju nebo to v sobě pohřbívám někam hodně hluboko, protože to není dvakrát zdravý uvažování, ale když mám zádumčivou, tak si to pustím k tělu.

Budu chodit po polích nad Hilltownem, bude takový to bledý jarní ráno, kdy sluníčko pomalu leze nahoru, já budu poslouchat vítr v habrech a pozorovat Snížka, mýho malýho teriéra, jak se s vrčením po hlavě vrhá do hlodáše, protože zahlídl zajíce nebo králíka, a po pár minutách se zase vynoří, kňučí a je celej popíchanej od trní. Anebo budu v posteli a moje žena Mary bude spát vedle mě a děti budou tiše oddychovat na pytlovině ve svým koutě, a noc na mně bude ležet jako víko rakve, zatlučený od hlavy až k patě, a dejchat budu tak pomalu, jak to jen půjde, a v puse a v krku budu cítit chuť prachu, oceli a spálených stromů a ještě taky shnilýho masa a úplně vzadu křiku. Je rok 1920 a od Sommy jsou to skoro čtyři roky, ale pachuť tý bitvy nikdy nezmizela.

Přes den mívám dost práce, a tak na úvahy nezbejvá moc času, a jen když chodím nahoře po hilltownských polích nebo ležím, nespím a všude kolem celá ta prázdnota noci, může se moje hlava pořádně rozběhnout. Musí se vypořádat s nekonečnýma vlnkama země a plovoucí oblohou nad ní. A taky s hlubokým zejícím vzduchem nad ránem, co tě úplně vtahuje. Není co dělat, nikdo nečeká na tvý slova, a tak se člověku hlava docela naplní a ponejvíc mu mozek zalejou věci, o kterých se nikdy nemluví, až málem přetejká. Jako třeba kdo jsem. Nebo jako třeba kam pořádně patřím.

Ta nejlepší voda pramení úplně dole a čistí ji kameny pod náma. Čím hloub leží pramen, tím spíš bude čistej. A úplně stejně poznáváme lidi, nejdřív po jménu, po tom, ke komu patří. Pro nás lidi je rodokmen důležitej. A když je něčí jméno prostě jen jméno a nic víc, jako to moje, když nemá pevný základy ani hloubku, tak člověka pořádně nepoznáme. Když člověk neví, kdo je a odkud pochází, je tajemnej i sám pro sebe.

Sedím v cele v kasárnách, za chvíli asi začne svítat, a jsem celej skleslej, loktama se opírám o kolena a prsty mám propletený, takže by se někomu mohlo zdát, že se modlím. Tyhle místnosti mají člověka zklidnit a přidusit, holý cihlový zdi jsou ze všech stran blízko a jediný okno akorát dráždí a ukazuje nebe bez hvězd a vypadá jako zasklená a zamřížovaná bedýnka, která připomíná zpovědnici. Ale já se koukám na druhou stranu a tohle všecko si rezolutně držím za zádama. Široko daleko svítí akorát petrolejka, která fluše mdlý světlo z kanclíku na konci chodby, a mě konečně zadusí vyčerpání a místo chlapa, kterej vypadá jako já, je tu najednou cizí člověk, co se schovává půldruhýho cenťáku pod mou kůží.

Jako kluk jsem tuze rád poslouchal vítr. Časem se z toho stal nejdůležitější zvuk mýho dětství. Protože jsem tak docela nedovedl popsat, jak vypadá, dal jsem mu svý vlastní tělo, vytvořil jsem si novou identitu z větru, který byl jako já, akorát starší, a všemožně jsem se snažil přijít na to, co znamená a kde se to vzalo. Z mnoha bezejmenných vláken svýho já jsem utkal revenanta, nejspíš abych si vytvořil nějakej příběh nebo rodokmen, co já vím. Hlas, kterým ten můj vítr zněl, nikdy nebyl silnej, ale znal jsem ho, jako když člověk poslouchá starý písničky a všechny je vlastně tak trochu zná. A i když jsem pořád něco hledal, sám sebe jsem přesvědčil, že tohle je ta část, která mi chybí, část, která mi je jinak odepřená.

I teď se dívám na svůj odraz ve skleněných střepech a vidím v nich ze sebe víc než v zrcátku na holení. Stojím u nás na dvorku, je brzo ráno a zima a já na sebe zírám a ten obličej, co vidím v rzí posetým skle, je cizí: maso ztěžklý středním věkem, oči vyvalený údivem nad tím, že se musím vejít do toho utahanýho ksichtu, a kůže zvrásněná rokama visí na lešení z kostí. Problém je, že vzhledem k tomu, že toho o svý rodině mnoho nevím, jsem sám pro sebe vlastně skoro cizinec.

V hlavě mám jméno, který strašně dlouho nikdo nevyslovil. Michael Egan. A mám k němu i obličej, úzkej a vychrtlej, starý oči, čelist jako náhrobek, obličej, kterej v hlavě nosím od dětství, i když jsem ho za pět let viděl asi pětkrát a vždycky asi z mílový vzdálenosti, i když jsme byli oba v jedný místnosti a stačilo natáhnout ruku. Jak já ten obličej chtěl mít rád, toužil jsem, aby beze strachu patřil do mýho života. Oči matně šedohnědý jako mrak před lijákem o mě vždycky zavadily jakoby jen náhodou. A ten hlas, když už se ozval, jako vzduch, neurčitej jako vybledlá vzpomínka nebo jako povzdech větru, ten hlas říkal Tak ty jsi Jer, pokaždý, úplně pokaždý, jako by nás oba potřeboval nejdřív ujistit, aby se to bralo jako fakt. Tak ty jsi Jer. Ty jsi teda vyrost. Doufám, že mámu nezlobíš. A pak Narovnej se, kluku. Jestli se budeš hrbit, nevemou tě na vojnu. A taky jiný věci, všecky je nosím v sobě, protože jsem si je schoval jako hladovej pták nasbíraný drobky, a když můžu, tak je vytáhnu a přeříkám si je, pořádně si je užiju, protože nic jinýho nemám. Takhle jsem to dělával i v zákopech nebo na rovných travnatých pláních Bloemfonteinu, když náš pluk z posledních sil pochodoval ze žhnoucích dní do těch nejrudějších západů slunce, co jsme kdy viděli. Pár slov, pořád ty samý slova, dokolečka dokola, a taky obličej, co jsem si zapamatoval, aby se mnou byl napořád. Michael Egan. Už nežije, už dávno ne, ale byl a je půlka mýho já. Jsem na světě kvůli tomuhle člověku, ale kvůli němu taky nemám žádný kořeny. Sám jsem nabral sílu, jemu navzdory.

Život mi dal to, co většině lidí, který znám: občasný období klidu, který ale jen propojuje a zesiluje ty divoký časy. Liší se od sebe leda v odstínech, jinak vůbec. Poprvý jsem se nadechl v chudobinci, a Mamie taky. Bylo to v budově Unie chudiny na South Douglas Road, kde všichni plakali, až vyplakali všecky slzy, a kde jsme všichni byli vězni svý situace, dokud někomu nepřišlo vhodný nás propustit. Pozdějc jsme spali na slámě, choulili jsme se s Mamie k mámě v koutech krysama zamořených pronajatých pokojů a jedli jsme, co se dalo. Byla nás takových fůra, nebyli jsme žádná výjimka, dělali jsme zkrátka, co jsme mohli, abysme přežili. Mamie byla jen o dva roky starší než já, a i když jsme se jako děti měli rádi, člověk pak zkrátka jde tam, kam ho život zavane. Když mě pustili z armády – to bylo poprvý, v osmým roce, protože když začala Velká válka, tak jsem se tam vrátil –, už byla vdaná za Neda Spillana, v náručí držela děcko a druhý bylo na cestě. Že jsou spolu, jsem se dozvěděl z dopisů, co mi posílala, a taky z toho, co mi psala Mary – Mary jsem si tehdá namlouval a šetřil každý šilink, abych si ji jednou mohl vzít. Obě psaly dopisy podobnou rukou, pomalou a křehkou, a snažily se mě v nich zpravit o tom, co se děje ve vesnici, a nechtěly mě přitom ochudit o žádnej drb, ale místo abych díky tomu měl pocit, že někam patřím, což byl jejich záměr, jen mi zdůrazňovaly, jak jsem ve všech ohledech daleko od těch, který mám rád. Moje ubohá máti by bejvala psala taky, každej den, kdyby to šlo, jen kdyby se to někdy naučila, ale tu a tam jsem na konci dopisu od Mamie s radostí našel křivý X, a pokaždý jsem se bez sebemenšího důvodu a zcela nelogicky rozhodl, že ho tam máma škrábala jako symbol naděje.

Ned Spillane byl starej jako já a jako kluci jsme pár let žili asi tři domy od sebe, v dolní části řadovek na Bog View na kraji vesnice Douglas. Pamatuju si, že jeho máti byla hodná neškodná ženská, která vždycky namazala chleba s máslem (nebo s marmeládou, když zrovna měla) všem dětem, co si kolem hrály, nejenom těm svým. Jeho rodina měla hluboký dělnický kořeny, patřili sem, kdežto my byli náplava, která z týdenní almužny sotva zaplatila kousek místa v domě jiný rodiny. Tehdy jsem Spillana míval rád, tak jak děti mají rády jiný děti, se kterýma vyrůstají, kopou si merunu nebo hrajou klukovský hry, rybaří, lezou všude možně a rvou se. Pozdějc, to už nám bylo tak šestnáct sedmnáct, jsme chodívali na pár piv k Barrettovi a vzpomínali na roky strávený na Bog View a na blbosti, co jsme se jich nadělali, nejenom my dva, ale celá parta, všichni kluci z celý dlouhý řadovky. A párkrát jsem takhle u Barretta poznal i tu jeho hnusnou stránku, když se opil, hledal, s kým by se porval, a vybíral si jen ty, na který stačil, a byl u toho svým způsobem roztomilej. Ale v tomhle věku bylo takových víc a mně se nikdy nezdálo, že by mu to měl mít někdo za zlý. Zpráva o tom, že se budou brát, mnou nijak neotřásla, a protože jsem byl tak dlouho pryč, pamatoval jsem si Spillana jako správnýho chlapa, sice jsem si s ním bůhvíjak nerozuměl, ale zdál se mi slušnej. Jak jsem tak seděl na nízký pryčně Aldershotských kasáren a přečetl jsem si v dopise jeho jméno, připomnělo mi to starý pocity, přičemž hlava tíhla spíš k těm vlídnějším, a i když mi bylo jasný, že bych reagoval jinak, kdybych se to dozvěděl doma ve vesnici a věděl, že se rád napije a jak se pak chová, takhle na papíře mi ta novina připadala tak nějak v pořádku, přirozenej krok, a dokonce ve mně vzbudila jakýs takýs štěstí.

Ale to už je dávno. Když mě přeložili zpátky do Corku a já pár posledních měsíců před propuštěním strávil ve Fermoyských kasárnách, ti dva už měli po svatbě a Mamie byla znova těhotná, břicho jako buben. Když jsem dostal dovolenku nebo po třech nocích na stráži opušťák na víkend, vydal jsem se dvacet mil vlakem do Corku a pak ještě tři míle tramvají do Douglasu. Na rovinu, pokaždý jsem se ze všeho nejvíc chtěl zastavit za Mary, a když bylo pěkný počasí a ona nebyla po celým dni v tkalcovně unavená, tak ji vylákat na procházku kolem Finger Postu a po silnici Carrigaline Road, kde se nad náma olše a hebký břízy proplétaly jako strop nějaký starý kaple, a protože jsme tu byli daleko od všeho, klidně mě vzala za ruku a nebála se, že nás spolu někdo uvidí a bude z toho mrzení. Jenže když jsem přijel, zbejvalo ještě pár hodin, než v tkalcovně zahouká siréna a Mary bude mít padla, a tak jsem se zastavil u Spillana na Bog View za Mamie a mámou a vždycky jsem jim něco donesl, cukr nebo koláč nebo plechovku zlatýho sirupu a těch pár šilinků, který jsem pro ně zvládl ušetřit. Hodinu nebo dvě jsme spolu všichni tři poseděli u malýho stolku, pili jsme čaj a můj první synovec William u toho spal. Pořád je takhle před sebou vidím: Mamie se usmívá, nebo se aspoň pokouší o úsměv, těhotenství ji zmáhá, je celá bledá, a máma sedí blízko u mě, hlavu mezi ramenama, svírá mi ruku a pevně se drží těch okamžiků, kdy jsme zase spolu, a když se na chvíli odmlčíme, pokaždý opakuje ty můj skvělej chlape, můj báječnej velkej silnej synku.

Byl jsem rád, že tam jsem, že jsem zpátky, i když se mi dvakrát nelíbilo, co vidím. Mamie vypadala unaveně, ztrhaná byla tak, že za to určitě nemohlo jen to těhotenství ani děcko, o které se starala. Její oči, vždycky jasný a plný života, byly najednou docela temný. Máma si všimla, že ji pozoruju, a odpověděla mi tichým pohledem, varovným pohledem, který jsem u ní vídal odjakživa, a když Mamie vstala, že zkontroluje mimino nebo nakrájí koláč ze starého chleba, který jsem občas nosil z Thompsonovy pekárny, naklonila se ke mně a usměrnila mě.

„Maj se dobře, Jere,“ a skřípavý hlas dodával jejím slovům na působivosti, kterou jsem nedokázal přejít bez povšimnutí. „Nepleť se jim do života. Slyšíš mě, chlapče? Nemíchej se mezi chlapa a jeho ženu. Nic ti do toho není.“

A myslela to vážně, že to tak zkrátka je, krutý nepsaný zákon obecně považovaný za posvátný. A jak šel čas, já odešel z armády a přestěhoval se zpátky do Douglasu, oženil jsem se a založil vlastní rodinu, pamatoval jsem na to. Držel jsem se zpátky a jen sledoval, na kolik způsobů se matka mýlí a jak Mamie postupně vysává život s opilcem a snaha uživit děti z toho mála, co se nedalo utratit za pivo. A jak postupně schází ze světa. Když jsem Spillana náhodou potkal, odpověděl jsem mu na pozdrav kývnutím, byl jsem v klidu, ale do žádnýho kamarádíčkování jsem se nepouštěl. A když jsem občas odpoledne kvůli počasí musel skončit s prací dřív, zašel jsem k Barrettům a on seděl sám u baru, zavrtěl jsem hlavou, že si s ním pivo nedám, i když bylo jasný, že mu přálo štěstí v kartách nebo dobře vsadil na psí dostihy, a tak na rozdíl ode mě má peníze. Choval jsem se slušně, ale mlčel jsem a snažil jsem se ho neposlouchat ani se nedívat jeho směrem, když mlel pantem. Pokud byl ještě střízlivej, pochopil to a sklapl, vypil ještě pivo nebo dvě, aby neměl pocit, že ztrácí tvář, odstrčil se od baru, zamumlal cosi na rozloučenou a já na něj kývl a díval jsem se, jak si to šine vysypat kapsy v nějaký jiný putyce v docích.

Ostatní věděli, jak to mezi náma je, ale nikdo se o tom neodvážil ceknout, zřejmě tušili, že jsem jako pružina, jen jen vystřelit. A i když by na tom v mý situaci byli všichni dost podobně, jen málo z nich by se postavilo na mou stranu, kdybych mu dal co proto. Jak jsem říkal, takhle to zkrátka bylo.

Někde v tom všem jsem si začal s Mary od Cartyů, co bydleli na Passage Road asi tak půl míle od Finger Postu. Byla to sestra jednoho z našich sousedů, znal jsem ji odmalička a byla mockrát lepší člověk, než já bych mohl kdy bejt, a stačilo, aby vyslovila mý jméno, a já se vznášel. Vzali jsme se po tříletým namlouvání v roce 1908 a ona se přestěhovala ke mně a k mámě na Forge View a dala mi rodinu, na kterou jsem byl nekonečně pyšnej, i když se všichni nechovali vždycky jaksepatří. Život se s náma nemazlil, ale my se s ním prali, jak to lidi jako my umí. Mohl bych říct, že mě leccos naučily zákopy, ale já už se něco nabojoval dávno před Francií nebo Afrikou, takže bych tomu spíš říkal pud sebezáchovy.

Válka je něco, co znám. Dost možná jediná věc, kterou znám opravdu dobře. Ve Francii nás měli na lopatě od začátku, ale Étreux, kde jsme se zapojili k ústupu od Monsu, byl jen taková příprava na daleko horší věci. Na Givenchy, kde jsme za prvních deset minut ztratili dvě stě mužů. A pak na výšiny u Aubers, kde nás rozsekali na kousky, dvě třetiny z nás pobili. A po tom všem přišla ještě Somma. Tou dobou už mi bylo čtyřicet a zvlášť ten podzim a pak v zimě patnáctého roku u Loosu jsem doslova mrzl. My všichni. Pršelo, jako kdyby nebe zapomnělo, jak přestat, a my pochodovali a pochodovali, abysme se z toho nezbláznili. A taky jsme to dostali rozkazem. Dost dobrý důvody, a k tomu pohled lepší než kdekterý jiný. Často na tu dobu myslím, představuju si, že jsem zpátky, tisknu se ke stěně zákopu málem po kolena v šedivý vodě, oči pevně zavřený a poslouchám hluboký a zvláštně něžný hřmění dělostřelců, co ani ne sto metrů před náma ostřelují bojovou linii velkýma granátama, a celou noc musím odkopávat krysy, některý větší než koťata; skokem se mi vrhají po nohách, v hlavě to mají celý pomatený, protože ty z nás, co jsou ještě naživu, jsou od mrtvol sotva k rozeznání. A pamatuju si na to jejich kvičení, tenounký šílený bojový výkřiky, když jsem některou nakopl nebo na ni ve tmě stoupl. Za těch dní a nocí v Loosu, kdy zuřila bitva, život, jak má být, zkrátka přestal existovat a zbývalo jen tohle: vybombardované město a zničená krajina, všechno páchlo po moždířích a yperitu, my na jedný straně těch trosek a nepřítel roztažený na druhý, nikdo z nás už nebyl chlap, dokonce ani člověk, už jsme nemysleli na domov a na tváře našich milovaných a na dny, kdy nám bylo dobře, už jsme byli docela plný toho, co jsme viděli a udělali a co děláme dál. Trčeli jsme v zákopech a obětí bylo tolik, že jsme je ani nestíhali pohřbívat, a jednou ráno, když za rozbřesku padla zima a nebe bylo jako oharky, zdravotník šel zkontrolovat zraněný a zjistil, že jednomu vojákovi, co schytal šrapnel do prsou, krysy sežraly půl obličeje. Všichni jsme slyšeli, jak sténá, ale to bylo v noci normální, a když se nedalo nic jinýho dělat, naučili jsme se je nevnímat. S pár dalšíma chlapama jsem se šel kouknout, věděl jsem, že bych neměl, ale stejně jsem šel, protože jsem o těchhle věcech už slyšel, ale nikdy jsem jim moc nevěřil, a ten voják ležel na nosítkách, byl ještě naživu a podle zdravotníka to měl nejspíš přežít, pokud se teda dostane do nemocnice, než se mu v tom rozleze infekce. Měl v sobě tolik morfia, že byl úplně oblbnutej a blouznil, takže tam byl s náma a zároveň tisíc mil daleko, v duchu byl doma v Limericku nebo v Tipperary nebo odkud pocházel, a protože nebyl nikdo, kdo by kout s ošetřovnou v noci pohlídal, slezly se k němu krysy a daly se do něj. Zaměřily se na měkký části, na rty a nosní dírky, tváře a ušní lalůčky, takže rychle nadělaly pěknou paseku. Pak mu ohryzaly oční víčka a pustily se do kašovitýho pokladu v jeho očních bulvách. Asi hodinu před rozbřeskem, za zdrclýho pološera, morfium přestalo účinkovat, voják začal sténat a za chvíli už řval, z rozmašírovanýho hrudníku se mu draly skřeky jako ze zvířete chycenýho do pasti. A já se na něj mlčky díval, celej bledej, a se mnou ostatní, co se přišli podívat, protože ty zvuky sice byly strašný, ale člověk to zkrátka potřeboval vidět. Někteří chlapi brečeli a slzy jim dělaly na tvářích čistý cestičky, ale já ne, kdepak, tou dobou jsem už totiž věděl, že vojákovi to nikdy nepomůže. Ale to ještě neznamená, že jsem nic necejtil. Byl to jeden z těch pohledů, který člověk pak už nikdy nedostane z hlavy, i kdyby se snažil sebevíc. Viděl jsem, jak kulometná palba kosí jeptišky, díval jsem se do očí chlapům a klukům a přitom na ně z půldruhého metru střílel a v Africe je páral bajonetem. Viděl jsem válku zblízka, cítil jsem její horké krvavé vlhko na tváři i na rukou, v očích i na rtech a každý, kdo se někdy ocitl v bitvě, ví, že následky si neseme všichni. Jizvy z ní nikoho z nás neminou.

Kovový zvuk zvonu z nedalekého kostela mě vytrhne ze zamyšlení a zvolna odzvání poslední zbytky dne. Poslední tón doznívá o něco dýl a ticho po něm působí nějak míň prázdně. Chvíli bedlivě poslouchám, jestli se ještě něco neozve, a pak si zuju boty a natáhnu se na úzkou postel. Rozhodilo mě, kam mě myšlenky zavedly. Pár hodin v lochu mě nezabije, ale dýl bych tu prostě sedět nechtěl, člověk tu nemá nic na práci, a tak jen přemýšlí. Potmě je všechno až příliš jasný a vzpomínáním se přiživuje bolest. Ale když moje hlava nebloumá v minulosti, víří v ní myšlenky na Spillana a na to, jak bídnej život s ním Mamie měla. Nenávist, kterou ke švagrovi chovám, je z velký části zlost na sebe samýho. Živí ji pocit viny, že jsem se choval až moc slušně, že jsem poslechl matku i manželku, když na mě naléhaly a přemlouvaly mě, abych se do toho nepletl. Ony mají svoje vlastní strachy, ale já měl být silnější. Neobešlo by se to bez následků, ale nic, s čím bych si nějak neporadil, protože život mý ubohý sestřičky stál za záchranu, a mohl jsem to aspoň zkusit. Spillane byl zvíře, když se ožral, ale úplnej hlupák nebyl a možná by mu stačilo varování, výhrůžka pronesená správně hrozivým tónem. Tak jako tak jsem měl jednat. A teď už je na to pozdě.

Má žena Mary je oddaná, a tenhle stav podle mýho líp zvládají ženy než chlapi. Ženy, co znám, mají silnější srdce, možná proto, že jsou na bolest naladěný tak, jak chlap nikdy nebude. Anebo prožívaj jiný bolesti. Ženy podle mý zkušenosti snáz promíjejí a nosej v sobě víc naděje, takže se dokážou znova a znova pouštět do toho samýho. Většina chlapů, co znám, jsou pokažený lidi, a ženy to nějak přijaly a našly způsob, jak se opatrně vyhnout našim nejostřejším rohům a něžně je ohladit a změkčit. Protikladný vlastnosti takový povahy, ta síla a poddajnost, ta schopnost tiše vést rozladěnou souhru rodinnýho fungování, to jsou ty vlastnosti, který jim umožňujou dál věřit. A víra je pak zoceluje, když hrozí, že je skolí bolest.

Moje protichůdný vlastnosti mě obracejí k úplně jiným vyhlídkám. Čas od času se modlím, byť jen pro útěchu, protože i kdyby se mi to nelíbilo, zbožnou víru mám v sobě vetknutou jako strom letokruhy. Ale jak tu teď v noci ležím, uvědomuju si, že se člověk může modlit – jestli se to tak dá nazvat – a najít v těch slovech aspoň malou útěchu, i když zrovna nevěří. Dospěje k tomu časem, pochybnosti se plíží pomalu jako hniloba, až jednou přijde noc, kdy ležíš ksichtem v hlíně nebo jako teď já v kriminále a zjistíš, že ty prosby, co ti škemravě odkapávaj ze rtů, odnáší dech kdovíkam, protože ať Bůh je, nebo není, je jasný, že neslyší, nemůže ti pomoct anebo je mu zkrátka jedno, co s tebou je. Tohle je něco, co jsem se ze slov nikdy nemohl naučit. Musel jsem k tomu časem dojít. Ale pro mě se tím všecko zjednodušuje. Představa všemocnýho, vševidoucího Boha ve mně moc vyvolává představy velkých plánů a vyšších principů, důvodů, který leží mimo mý chápání, a kdybych přespříliš přemejšlel nad tím, proč se dějí takový hrůzy, proč je někdo dopustí, probudilo by to ve mně nenávist a ta by mě časem docela požrala. A já prostě cítím, že jestli mám jít dál, bude lepší, když se tohohle břemene ušetřím.

Mluvil jsem o tom jednou krátce s knězem, s člověkem, co byl na spoustě míst jako já, a ten se mi přiznal, že už taky nevěří, aspoň teda ne v tom běžným slova smyslu. A přece dál zůstával knězem, nechal se vést obřadama a útěchu nacházel v rutině a pořád dokázal myslet na Boha a dál si ho v sobě nesl jako něco cennýho, protože to prej vidí tak, že si člověk musí vybrat to svý, aby nějak přežil. Pamatuju si, jak mi říkal, že když v noci všecko ztichne a my nemůžeme spát, pronásledujou nás věci, který jsme udělali, a ne věci, který někdo udělal nám.

To bylo v roce 1916, listopad se lámal do prosince a já vyrazil z Aldershotu do Fishguardu a zrovna jsem v Basingstoke nasedl na vlak. Snažil jsem se dostat domů a kdovíproč jsem z toho byl nervózní. Konec války byl pořád ještě v nedohlednu, ale mě u Sommy v půlce července zranili, a tak jsem z toho byl venku. Už předtím jsem dostal zásah, u Givenchy, to bylo v prvním týdnu patnáctýho roku. Do levýho stehna mě trefil kus šrapnelu – stačilo o půl cenťáku vedle a o tu nohu jsem přišel, povídal jeden zdravotník – a pár týdnů jsem si poležel. Na frontu jsem se vrátil před Aubers. Ale tentokrát to byl plyn, ten nadělá úplně jinou paseku, celýho mě zaplavil a všude vevnitř pálil a já devět dní vůbec neviděl. V polní nemocnici a i pozdějc, když mě odvezli do Abbeville, nás takovejch byly stovky. Ležel jsem na boku, abych se neutopil ve vlastních šťávách, nedokázal jsem ze sebe dostat nic než chabý vzdechy a byl jsem si jistej, že jsem v pekle. Ale všecko pomine, a když jsem zase viděl, věděl jsem, že to přežiju, ačkoli jsem si v duchu říkal, jestli bych vůbec měl.

Ten kněz nastoupil do vlaku už v Londýně a jel do Swansea, měl tam sestru. Bylo brzo, do rozbřesku ještě zbejval kus času, a já byl většinu noci vzhůru, balil jsem, chystal se a přemlouval se, že mě čekaj dobrý věci. Představa, že se vrátím zpátky do světa, mě děsila, ten strach byl svým způsobem stejně skutečnej, jako když jsme šli do bitvy. Tvoje láska k lidem, co tam na tebe čekaj, k ženě, matce, dětem, ta se neztratí, ale říkáš si, jestli se změnili, nebo jestli ses změnil ty, a máš strach, že si budete cizí a celý to bude zvláštní. Sedl jsem si k tomu knězi, protože jsem v něm poznal vojáka. Na některý chlapy se válka pověsí zvlášť ztěžka a souvisí to s tím, jak se drží určitýho vnitřního klidu a jaký rány si musí nést. Seděl jsem naproti němu a chvíli mi trvalo, než mi došlo, že na tomhle je ta jeho válka znát trochu víc, a tou dobou už bylo pozdě si přesednout, i kdybych chtěl. Pravou paži měl maličkou jako dítě – vysvětlil mi, že mu kost asi osm čísel nad loktem rozdrtila německá kulka. U Loosu koncem září předchozího roku, sedmadvacátýho, za čtyři hodiny padlo osm tisíc Britů a za celý tři dny ofenzívy ještě dvaapůlkrát tolik. Ponejprv jsem si toho zranění nevšiml, protože se tím ramenem opíral o okno a na klíně měl rozložený noviny. Když se pohnul a tu paži odhalil, zíral jsem na ni, nemohl jsem si pomoct, a on mě sledoval s klidem, kterej působil až moc přirozeně. Zdravotníci mi ji chtěli vzít, řekl a jeho hlas se přitom skoro ztrácel, jak vagon duněl na starý nerovný trati. Ta jejich nekonečná práce je dost otupila, a tak mu francouzsky a poněkud nejistě anglicky vysvětlovali, že se mu to nikdy pořádně nezahojí a už napořád to bude bolet. Kdyby byl trochu míň při smyslech, bez debat by mu ji uřízli a jemu by bylo o dost líp, až by se vzbudil. Ale jeho tvrdohlavost zvítězila a nakonec se na něj usmívali, když slyšeli, jak jim bez uzardění nadává. Seděl v zablešeným stanu, rukáv uniformy měl u ramene ustřižený, ale kolárek pořád na krku a ve zdravé dlani svíral růženec. Teď je prý ta ruka jeho pokání. A taky varování před hloupostí a ješitností a přesvědčením, že na jeho názoru proti odborníkům zbla záleželo.

Když jsme se v hovoru dostali k víře, to bylo někde u Bristolu, řekl mi, že to svoje zranění nepřičítá Bohu, aspoň ne tak, jak bych to dělal já nebo někdo jinej, protože on úlohu Boha začal vnímat jinak. Potom co prošel kus Francie, začal Všemohoucího vidět v úplně novým světle. Povzdechl si, zahleděl se na přízrak svýho křídovýho odrazu ve skle a zamumlal, že některý lidi pořád věří, že Bůh ráno pověsí slunce na oblohu a že ani jeden vrabec nespadne na zem bez dopuštění vašeho Otce. Ale to jsou většinou lidi, co nezažili hrůzu u Sommy, Yper nebo Gallipoli. Pro něj je teď Bůh, nebo jak tomu chce člověk říkat, způsob, jak se zbavit břemene, nástroj, jak se přesvědčit, že jsou mu odpuštěný hříchy tak hrozný, že se o nich ani mluvit nedá. Život, řekl mi a mluvil přitom ke mně i ke svýmu přízraku ve skle, je každodenní utrpení, pro muže, pro ženy i pro děti, ale taky pro ptáky na stromech a krysy ve stokách. Nikdo si nemůže přát víc než přežít, a jestli se ti, kterým se to povede, počítají za šťastné, nebo prokleté, to už se musí každý z nás rozhodnout sám.

Poslouchal jsem ho a myslel jsem na to, že na jeho slovech něco pravdy je, ale pro mě to není ani zdaleka tak jednoduchý. Žilo by se mi daleko snáz, kdybych mohl taky všecky svoje hříchy naložit na silný Boží záda. Ale takový já nejsem. Nedokážu utéct před strašnýma věcma, který znám, neumím je popřít. To, co jsem viděl za války, to, jak se v chudobinci – byl jsem tehdy ještě malý kluk a leccos si spíš představuju, než pamatuju, ale přece to není o nic míň skutečný – po sfouknutí luceren všechno ponořilo do černočerný tmy, mám v sobě hluboko vrytý. A nemyslím si, že by člověk měl takový zážitky zapomenout. Přeju si, aby se nikdy nestaly, ale taky nehledám rozhřešení za to, co jsem viděl, dělal a vytrpěl. Bezesný noci mívám jen občas, a i když mě dusí, je to podle mě cena, kterou člověk platí za cestu životem. Venkoncem vzato byl Bůh vedle toho, co vím a znám, od narození až po tuhle noc v cele, vždycky podružnej. Jestli existuje, nebo ne, nemá na nic vliv, nic to nemění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doživotí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.