Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Chaos v míru

Vydání první

Copyright © 2019 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2478. publikaci

Přeloženo z anglického originálu In Peace Lies Havoc vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Book Cover: Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1722-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1723-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Amo Jones

Chaos v míru

První díl série

Půlnoční běsnění

Korovi, o nějž jsem letos přišla.

Když mi bylo devět, vzal mě mámě

a koupil nám letenky do Christchurche

na Novém Zélandu, kde mě poprvé

zavedl do cirkusu.

Rebelka jsem částečně po něm.

„Vítejte v Půlnočním běsnění.

Nejsme cirkus, nejsme lunapark.

Nemusíte se však ničeho bát – jen toho,

že vás připravíme o rozum.“

Představení

Před třinácti lety jsem poprvé pocítila zlo. Proniklo do mého těla a otisklo mi do duše svůj pach, aby vytvořilo děsivý jedovatý odvar, jinak známý jako Stín. Dál jsem ten pach využívala, abych vylákala další zlo, protože Stín byl ten nejhorší z nejhorších. Nebyl jen temný a zlý, byl vyšinutý. V jeho duši nebyl kousíček dobra, ani kapka světla. Trýznil mě. Kamkoli jsem se otočila, byl všude, aby se ujistil, že nikdy nebudu volná.

Byl v každém temném koutě. Pozoroval mě a čekal. Na co? To jsem netušila. Ale měla jsem to brzy zjistit…

Prolog

Jmenuju se Dove Noctem Hendryová. Byla jsem kapitánka roztleskávaček a podle všeho nejoblíbenější holka na Charlstonské akademii. Lidi ohromilo, že jsem se v arkansaském Eureka Springs už jako malá holka tak rychle stala populární. Přistěhovali jsme se sem, když mi bylo skoro jedenáct, nedlouho po tom… incidentu. O tom incidentu jsme ovšem nemluvili. Moji rodiče a velice dobře placení cvokaři to svedli na to, že trpím posttraumatickou stresovou poruchou a potlačenými vzpomínkami. To je všechno, co vím, což moc není. Ale podle téhle ročenky jsem byla nejoblíbenější holka ve škole a novodobá baletka. Ročenky jsou zvláštní. Jen si to vezměte. Jsou připomínkou toho, co mohly být nejhorší roky vašeho života. Ty moje nebyly tak špatné – vlastně docela ušly. Jen prostě obecně nemám ráda připomínky.

Z nostalgické chvíle mě vytrhlo zaklepání na dveře. „Dále!“ zakřičela jsem a ročenku zavřela.

Ve dveřích stál táta, límeček měl u krku rozepnutý a usmíval se. „Napadlo nás, že si objednáme a vyzvedneme něco k večeři. Co bys chtěla?“

Zamávala jsem řasami. „Thajsko!“

Táta kývl hlavou do chodby. „Fajn, takže něco thajského. Pojď, než máma začne vyvádět, že jsi nechala ležet v hale baletní střevíčky.“

Máma si stěžovala na všechno, ale ještě víc hubovala mě. Už jsem si na to zvykla. Když vaši výchovu zanedbává vlastní matka, snadno se přizpůsobíte bezcitnosti světa.

To, že mě emocionálně opustila, mě svým způsobem stabilizovalo – stala jsem se silnější – a stejně jsem byla na sto procent tátova holčička.

Vylezla jsem z postele a vrhla se do skříně, abych si nazula teplé boty. Máma nedělala nic. Byla v domácnosti a pracovala jenom na záhoncích na zahradě. Táta se věnoval politice. Jednoho dne chtěl kandidovat ve volbách, spíš dřív než později.

Scházela jsem dolů pro mramorových schodech a poskakovala při tom. Předříkávala jsem si pokřik, se kterým bezpochyby uspějeme na mistrovství, takže každý můj krok byl taneční.

„Pojď, holčičko.“ Táta si mě přitáhl pod paži a dal mi pusu na temeno.

Máma se na mě usmála a otevřela dveře.

Stalo se to rychle.

Prásk! Prásk! Prásk!

Vzpomínám si, že mě táta strčil za sebe a že máma zoufale ječela. Všichni jsme dopadli na zem, otec ležel zády na mně a chránil mě před nebezpečím.

„Musíš utéct, Dove. Uteč.“

Slova mi uvízla v krku a hrozila, že mě zadusí.

Dveře se prudce rozevřely a v nich klidně stáli čtyři muži, všichni se zvednutými zbraněmi. Na obličejích měli černé šátky. Kdykoli jindy bych si myslela, že jsou to pouliční grázlové, že jdou možná po penězích. Jenže pak jsem si všimla, že někteří na sobě mají oblek.

Ten vpředu naklonil hlavu, a zrovna když jsem si myslela, že něco řekne, táta otevřel ústa: „Než něco uděláš, nech Dove odejít.“

Zdálo se, že si rozmýšlí další krok. Jako by se mezi sebou mlčky domlouvali.

„Dove…“ Táta se opřel o loket a zadíval se na mě tmavě modrýma očima. Ty hluboké tůně vypadaly, že mu přetečou na tváře. „Odejdi.“ Mluvil pomalu. Tlumeně, ale rázně.

Zavrtěla jsem hlavou, nechtěla jsem tátu opustit. Ne takhle. Nikdy.

„Ptáče,“ zaprosil a slzy konečně přetekly přes okraj. „Prosím.“

Strčil do mě. Nejdřív jsem ucítila, jak mi do oblečení vsáklo cosi teplého a přilepilo se mi to k břichu. Pak mi pronikl do nosu silný kovový pach krve. Slyšela jsem křik umírající matky. Než však kolem mě všechno zčernalo, uslyšela jsem ještě jeho hlas.

„Vrátíme se, Holubičko. Uslyším tě, když promluvíš. Uvidím tě, když budeš tančit. Budu tě pořád sledovat…“ Jeho hlas zněl mladě. Ne tak staře, jak bych si vzhledem k jejich mohutným postavám a stínům myslela.

Mezi skupinu vstoupil další muž. Tenhle mi připadal starší. Na hlavě měl klobouk, který mu stínil ústa, z nichž mu visel doutník. „Odejdi.“

Vnímala jsem ho na místech, kde bych ho cítit neměla. Stěhovala jsem se od jedněch pěstounů ke druhým, ale on byl pořád tam, existoval mezi nábytkem a kyslíkem. Cítila jsem ho, když jsem si myslela, že jsem úplně sama. Stín byl všude tam, kde jsem byla já. Existoval mezi světem skutečným a tím, co jsem měla v hlavě. Trápil mě celý život, aspoň mi to tak připadalo. A když vás trýzní něco, o čem nevíte, co to přesně je, nejhorší je, že pak ani nevíte, kdy ta muka skončí.

1. kapitola

Dove

Současnost

Bylo mi čtrnáct, když jsem přestala očekávat, že svět kolem mě zbrousí své hrany, a místo toho nabrousila ty vlastní. Naučila jsem se, že když se ocitnete v temnotě, znamená to jenom to, že brzy vyjde slunce. Byla to mantra, které jsem během dospívání přivykla. Musela jsem to zkrátit na tuto jednoduchou větu, abych posílila svou mysl a připomněla si, že přežiju. Stěhovat se od jedněch pěstounů ke druhým, než je vám osmnáct, není ideální, jsem však optimistka, takže z mého pohledu jsem aspoň nemusela být nikdy na nikom závislá.

Vůbec ne.

A kromě toho jsem si navzdory okolnostem dokázala udržet celkem pozitivní náhled na život. Jakmile mi bylo osmnáct, vyprázdnila jsem bankovní konto a vzala to stopem daleko od místa, kde mě každý znal, daleko od Miami Beach. Sice to není to nejhorší místo k životu a je nejspíš jedním z mých oblíbených, nakonec jsem však chtěla odtamtud zmizet. Možná se usadit na severozápadě nebo někde, kde je chladnější vzduch. Mám radši zimu než teplo.

„Dove!“ zavolá na mě Richard zpoza baru. Pracuju ve večerním podniku na okraji města. Přitahuje ty správné lidi, kteří dávají pěkná dýška. Boháče, kteří se rádi plácnou přes kapsu.

Tázavě na něj povytáhnu obočí, a tak ke mně doklusá a strčí si ruce do kapes. „Promiň. Zapomněl jsem na to s mluvením.“

Každý si myslí, že protože moc nemluvím, nejsem toho schopná. Lidé si tak rychle někoho onálepkují, když jim nezapadá do normy. Umím mluvit, ale tady to moc nedělám, protože se bojím a protože vím, že mě pořád někdo sleduje. Vím, že to tu není bezpečné, že tu jsem v ohrožení. „Uslyším tě, když promluvíš.“ Zachvěju se, zapnu si koženou bundu až ke krku a zastrčím ruce do kapes, abych je měla v teple.

„Mohla bys zítra obsluhovat za barem? Jules volala, že jí není dobře, a obvykle máme záskok, nemůžu se ale s ani jednou brigádnicí spojit.“

Pokrčím rameny a přikývnu. „Jasně!“

„Skvělý!“ zamumlá Richard. „Cením si toho, Dove.“

Dívám se za jeho zády, jak mizí v tmavé místnosti. Stroboskopy blýskají a blikají, prořezávají temnotu jako světelné meče ze Star Wars.

Rychle proklouznu menším davem lidí a zamířím do zákulisí.

„Dove! Čau, holka!“ zamává na mě ze své kosmetické kabinky Nataša.

Kývnu na ni a svléknu se do spodního prádla.

„Dneska jdeš jako druhá, bú!“ dodá Taša a přetře si měkké rty krvavě červenou rtěnkou.

Usměju se, posbírám svoje věci a dám si je do kóje. Začnu se malovat a upravovat si vlasy, na obojím si dám záležet. Zadívám se na sebe do zrcadla a stisknu rty mezi zuby. Pokožku mám hedvábně hladkou a přirozeně opálenou, vlasy tmavě zrzavé. Holky mi vždycky pokožku záviděly, protože nikdy nepoznala pihu nebo vadu na kráse, a na rozdíl od jiných zrzek se na slunci nespálím, ale opálím.

Vyčešu si vlasy na temeno a nanesu si make-up. Černou tužkou orámuju tmavě zelené oči a zasměju se, když Taša vedle mě začne rapovat. Dělá to každý večer, aby se rozehřála. Mám Tašu ráda, ale je mi jí líto. Má pětiletou dceru a hrozného manžela. Vím, že kdyby mohla, nepracovala by tady. Párkrát jsem se jí zeptala, proč to dělá, ale vždycky jenom pokrčí rameny, jako by se smířila s osudem.

Je mi to nepříjemné, nejsme si však tak blízké, proto to nechávám být.

O půl hodiny později jsem připravená.

Vystoupím na pódium, všechna světla zhasnou a zasvítí na mě jediný reflektor. Když začne hrát „Voyeur Girl“ od Stephena, sevřu v ruce tyč. Pokaždé startuju s tímhle songem. Teď mám pocit, jako bych ten rytmus a slova měla skoro vyryté do kostí a ony tak při tanci na pódiu vedly mé ladné pohyby. Ztratím se v melodii a nechám své tělo tomu podmanivému zvuku propadnout. Nemusím se rozhlížet kolem, abych věděla, že mě lidé pozorují. Taša tvrdí, že muži přicházejí každý večer, když vědí, že tancuju. Nevím, nakolik je to pravda, protože tomu nevěnuju pozornost. Vím, že jsem nadprůměrná. Máma s tátou za celý můj život vynaložili dost peněz na to, aby moje kroky, můj temperament a mé tělo byly v synchronii s jakoukoli hudbou, která hraje, a kromě toho jsem vždycky měla na tanec talent od přírody.

Dál se vznáším, moje tělo se otáčí kolem tyče. Sjíždím si rukou po břiše až na horní část stehen. Ohnu se, roztáhnu kolena doširoka a zase je přitáhnu zpátky k sobě. Pomalu otevřu oči, nevím však proč, protože je nikdy neotvírám. Oči mívám vždycky zavřené, soustředím se na umění, jež vytvářím na temném plátně tím, jak se mi vlní tělo. Dnes však oči otevřu a spočinu jimi na muži sedícím u baru. Nedokážu rozpoznat jeho obličej, protože má na sobě tmavou mikinu s kapucí, která mu zakrývá většinu tváře. Kolena má roztažená a opírá se zády o bar. Nevidím jeho oči, ale cítím je na sobě. S každým pohybem boků vnímám, jak hladí křivky mého těla. Po zádech mi přeběhne mráz a rozdrtím myšlenky, které se mi vtírají do mysli. Píseň se vine a pot se ze mě řine, když pohodím dlouhými zrzavými vlasy. Zadívám se zpátky na toho muže. Pořád tam sedí a pozorně mě sleduje. Jak ve vzduchu kolem nás praská energie, všichni ostatní ustupují do pozadí. Dívám se, jak špička jeho cigarety hoří jako zapálená sirka a s každým vdechnutím mě k němu volá. Při výdechu se kolem něj shromažďují obláčky kouře. Proč od něj nedokážu odvrátit zrak?

Přestože vidím pouze obrysy jeho tváře, cítím na sobě jeho oči. Oční kontakt je jazyk, kterým nikdo nemluví, ale chemie ho zvládá plynně. Je to jazyk osudu. Je jako dvě duše, které chytnou plamenem, aniž by prohodily jediné slovo. Dál tancuju na tu píseň, až do posledního tónu, než se odeberu do zákulisí. Chci zjistit, jestli se na něj můžu podívat víc zblízka. Jeho tělo mi připadá zvláštně povědomé, vábí mě. Nebo je to tím jazykem, kterým nikdo nemluví, já se ho však najednou chci naučit.

„Hej, Dove!“ přeruší Rich mé myšlenky a kývne na mě, když přicházím k baru. „Jako obvykle?“ Richard je muž ve středním věku a nosí vousy. Vychovává sám dvě holčičky, protože jeho manželka zahynula při autonehodě, když byly ještě miminka. Richardovi také patří tenhle bar. Většina lidí si myslí, že chlap, který vlastní striptýzový podnik, musí být zoufalý a nechutný, Rich však není ten případ. Má tu tři holky, které si drží od chvíle, kdy tohle místo před pár lety koupil od předešlého majitele. A nebylo to z jeho rozhodnutí, protože všechny ostatní holky vyhodil a chtěl to tu spíš proměnit v bar pro motorkáře – sám mezi ně patří. Jenže věděl, že já i Taša tu práci a dýška potřebujeme. Mohly bychom obsluhovat za barem, tu práci však slíbil ponechat stávajícím barmankám. Takže si tu nechal Tašu, Vane a mě, což je skvělé, protože my tři spolu docela dobře vycházíme.

„Jo, prosím,“ odpovím a rozhlédnu se po místnosti, jestli tu ten tajemný chlap pořád je.

Není.

Srdce mi maličko poklesne, a tak si vezmu svou vodku, citron a sodu a hodím to do sebe. Palcem si otřu kapku ze rtu.

„Tak ahoj zítra.“ Posunu prázdnou skleničku k Richovi, který si přejede rukou po dlouhých zanedbaných vousech.

„Jo, jasně, holčičko.“

Zamířím dozadu, do šatny pro zaměstnance, popadnu dlouhý kabát, který mi končí až u kolen, a zapnu si ho. Vytáhnu z kapsy mobil a sluchátka, projedu Spotify a snažím se najít nový song. Něco, u čeho bych se možná mohla cestou do svého ošuntělého bytu zapotit. Miluju tanec. Udržuje mou duši při životě a moje údy zahřáté. Hudba je lékem na všechny moje potíže přesně po tu dobu, co hraje. Nakonec si nějakou píseň pustím a vyjdu zadními dveřmi ven z baru.

Dveře se zabouchnou. Hraju si s telefonem, připravená vydat se k autobusové zastávce.

Na ústech mi náhle přistane ruka. Mou okamžitou reakcí je utéct nebo bojovat. Vytrhnu si sluchátka, kopu a křičím. Snažím se otočit, ale silné tělo za mnou mě pevně drží a nepouští mě.

Na ušním lalůčku ucítím měkké rty a kůži mi ovane teplý dech. „Jestli se chceš osvobodit, Holubičko, radil bych ti nekřičet.“ Druhou rukou mě chytí za krk a sevře. „Tvrdne mi z toho péro, a to fakt nechceš.“

2. kapitola

Dove

Ležím na dokonale čisté mramorové podlaze a tělo mi s každým nádechem cukne. Místnost je čistá, téměř sterilní. Jde o velký čtverec s mřížemi místo dveří. Ze středu stropu okázale visí křišťálový lustr a vzadu v místnosti je záchod a umyvadlo. V hrudi mi zahoří a to sevření odmítá povolit. Je mi zima. Velká zima. Tělo mi pokrývá husí kůže. Pokožka už není opálená, spíš sépiově bílá. Přejedu prstem po drobcích sušenky na zemi a napíšu číslo dvacet jedna.

Dvacet jedna – tak dlouho tu jsem.

Muži, kteří mě navštěvují, většinou přicházejí ve čtveřici, ale dnes ráno je muž sedící naproti mně sám. Dosud jsem ho tu neviděla a něco mi říká, že to není jen tak. Na hlavě má černou plesovou masku s neony. Na místě očí jsou modré kříže. Nakloní hlavu, ale nepromluví. Zdá se, že mě zkoumá.

Odlezu dozadu, nechci mu být nablízku. Cítím ho však. Ucítila jsem ho už ve chvíli, kdy procházel chodbou. Vnímala jsem jeho vztek a nepřátelství. Zvedne nůž ležící vedle něj. Z čepele kape krev a dopadá na doposud čistou podlahu. Pozoruju ho, jak přejíždí prstem po červené tekutině a jak ta ušpiní jeho kůži. Pak najednou vyskočí na nohy a já sebou škubnu. Bojím se, co může nastat.

Jedna.

Dva.

Tři.

Čtyři.

Čtyři kroky a je přede mnou. Nechci tady být. Tělo se mi chvěje a hlava mi třeští. Dávají mi jídlo i vodu, takže vím, že je to ze strachu.

Zavřu oči a prázdnou místnost protne zvuk rozepínajícího se zipu. Čím je blíž, tím silněji cítím pach krve.

Představím si sama sebe, jak tančím, jak jsem šťastná. Baletní špičky mám ovázané kolem kotníků, ruce mi létají nad hlavou, když začnu kroky, abych předvedla dokonale elegantní arabesku. Na ústech ucítím cosi hladkého. Nemusím otevírat oči, abych poznala, co to je. Skousnu a nerozevřu rty, on mě však chytí za vlasy a prudce mi zakloní hlavu. Otevřu oči. Muž mi přitiskne nůž k hrdlu a já cítím, jak mi na klíční kost kape krev. Buď patří mně, nebo tomu, koho právě zabil.

Dál odmítám ústa otevřít, tak přitlačí na ostří a jeho pták sebou na mých rtech škubne.

Po tvářích mi stékají slzy a má houževnatost zeslábne. Otevřu ústa a penis vklouzne dovnitř. Ještě nikdy jsem nebyla znásilněna. Nikdy mě nikdo do sexu nenutil. Když vás někdo takhle využije, něco se s vámi stane. Jako by vás připravili o kus lidskosti a nahradili ji svým pachem. Jeho pták klouže rychle dovnitř a ven, cpe se mi do krku. Když ho tvrdě kousnu, nechá mi ho trčet v hrdle a brání mi v nádechu. Jakmile má dost toho, že s ním bojuju, srazí mě na záda, vyleze na mé tělo a sevře mě rukou mezi nohama. Strčí do mě dva prsty, potom tři, než mi druhou rukou roztrhne tričko.

S každým přírazem prstů mě připravuje o část duše a já ji nechci zpátky. Nemusel do mě vrazit péro, aby mě znásilnil, přesto jsem vděčná, že to neudělal. Tohle bylo něco jiného. Má důvod, proč použil jenom prsty. Vyslal tím nějaký vzkaz a já jsem bohužel jeho doručovatelkou.

Jakmile odejde, usnu se slzami zaschlými na tvářích. Hlavou se mi honí vzpomínky na otce a na tu thajskou večeři, kterou jsem si s ním nikdy nesnědla.

Místností se ozývají tiché vzlyky a taky posmrkávání a šoupání nohama.

„Víš, proč nás unesli?“ zeptá se nějaký hlas, nevěnuju mu však pozornost. Ta holka je jednou z mnoha, už dvaadvacátá. Zase začne brečet a já musím bojovat s nutkáním jí říct, ať je zticha. Slzy jsou pouze vodou na jejich zvrácený mlýn, tím jsem si jistá.

„Mluvíš?“

Vlastně mluvím, nechci však odpovídat na tvoje patetické volání o pomoc. Už tu brečelo jednadvacet holek. Nic, co udělám nebo řeknu, ti nepomůže.

Nepohnu se. Přemýšlím o tom čísle, dokud nespočinu pohledem na šedé mramorové dlaždici se starými drobky. Napíšu dvacet dva.

Nakonec se posadím a opřu se zády o stěnu.

Holka se mi zadívá do očí. Ty její jsou hnědé, jako je podlaha, na které sedíme. Zápěstí má odřené od okovů, jimiž nás poutají ke zdi. Z praskliny ve stěně nade mnou mi na záda kape voda. Ta holka je hezká, ale to jsou ostatně všechny.

„Jsi krásná,“ zašeptá a odhrne si dlouhé hnědé vlasy z obličeje. Na každé tváři má zaschlé cestičky slz.

Mlčím.

Holka nakloní hlavu. „Předpokládám, že tady asi umřeme.“ Opře se hlavou o zeď a přitáhne si dlouhé nohy k hrudi.

Chci k ní být milá, říct jí, že ji možná nezabijou. Říct jí, že vlastně nevím, co se stane po tomhle. Jenže nevím. Nikdy to nevím. Holky přicházejí a odcházejí a já tu zůstávám. Už jich tu bylo jednadvacet. Některé tady byly déle, jiné kratší dobu. Dobu. Už jsem ztratila pojem o čase. Slunce vychází a zapadá, jenže můj svět je neměnný, obsahuje jen tyhle stěny, mezi nimiž jsem zavřená.

Pozorně si tu novou dívku prohlížím. Všimla jsem si, že všechny mají něco společného. Věk. Nic dalšího mě však nenapadá.

„Chápu to tak, že nemluvíš.“ Vydechne a sklopí hlavu. „To nevadí. Vlastně to asi dává smysl. Já jsem Rose a je mi dvacet let. Až do včerejška jsem tancovala –“

Trhnu sebou a přimhouřím oči.

„Páni!“ zamumlá ta holka a škubne sebou dozadu.

Nedivím se jí. Pravděpodobně působím jako šílená. Jenže ani jedna z těch holek, co tady byly, se mnou moc nemluvily. Většinou všechny brečely a křičely. Jedna z nich se snažila dostat skrz mříže, až jí slezly nehty a po rukou jí stékala krev. Žádná na mě však nevyhrkla svůj příběh. Byly všechny ty holky tanečnice jako já? Možná.

Rose mi hledí do očí a její výraz se změní. „Rozumíš mi?“

Asi si myslí, že když nemluvím, ani neumím anglicky.

Přikývnu.

Olízne si suché, popraskané rty. „Proč jsi sebou škubla? Jsi stejně stará jako já?“

Zavrtím hlavou.

„Ne?“ zamumlá.

Přikývnu.

„Jsi?“

Protočím panenky, už mě to unavuje. Chci mluvit. Otevřu ústa, slova mě jemně škádlí na špičce jazyka, jenže jako vždy, když čelím něčemu, s čím se nechci potýkat, slova zadusím a ústa zavřu.

„Jsi zlomená, Dove. Budeš navždy zlomená.“ Zachvěju se, jak se mi Stínův hlas otírá o kůži. Pronásledoval mě všude. Probudila jsem se v noci a přísahala bych, že jsem ho viděla stát v temném koutě pokoje. Kamkoli jsem šla, pořád jsem ho cítila. Je teď i tady?

„Počkej!“ Rose přeruší mé vnitřní zhroucení a přiblíží se. „Tanečnice? Byla jsi taky tanečnice?“

Prudce zvednu hlavu a očima překonám vzdálenost mezi námi. Přikývnu a dlouhé zrzavé vlasy mi sklouznou přes ramena. Olíznu si napuchlé rty, chci ta slova ze sebe dostat, ale nepřicházejí. Nikdy nepřicházejí. Ovšem pak – „Ano.“

„Počkat!“ Zvedne ruku, aby sama sebe umlčela. „Ty mluvíš?“

Kousnu se do rtu. „Jo. Ale mluvím nerada. A dělá mi potíže, když čelím neznámému traumatu. Je to obranný mechanismus, který nastoupí, když jsem vyděšená.“ Zavrtím hlavou, nutím se mlčet. Nechci působit jako slaboch.

Zdá se, že to Rose chápe, aniž by tomu skutečně rozuměla. Cítím chvění v hrudi. Mohla bych ji mít ráda? Nemám ráda nikoho.

„No, tančila jsem v jednom hip-hopovém klubu. Za prachy. Nemít rodinu a mít prázdné kapsy není sranda, ale ani sranda mi účty nezaplatí.“

Rose je krásná. Pokožku má o pár odstínů tmavší než já, ovšem ne zcela tmavou. Očividně jí koluje v žilách afroamerická krev. Když se usměje, její rovné bílé zuby září.

„Budu říkat taneční styly a ty mi povíš, který děláš, jo?“

Přikývnu, nadšená, kam tohle povede.

Prohlédne si mě odshora dolů. „Hmmm, balet?“

Ztuhnu.

„Balet?“ zeptá se znovu s úsměvem. „Měla jsem pravdu?“

Zavrtím hlavou. „Ne.“ V určitém smyslu pravdu měla, ale už je to hodně dlouho, co jsem pověsila piškoty na hřebík. Teď netancuju pro radost, tancuju, abych přežila. Doslova.

„Zatraceně. Vsadila bych se, že vypadáš jako baletka.“

Nad jejím úsudkem protočím panenky. „Fajn.“

Zasměje se. „Dobrá, dobrá, vím, že to nebylo správný. Tak co třeba hip-hop?“

Zavrtím hlavou. „Ne.“

„Jazz?“

Zase zavrtím hlavou.

Povytáhne jedno dokonale upravené obočí. „Striptýz?“

Polknu a sevřu rty mezi zuby. Přikývnu.

„Do prdele!“ zasměje se. „Nóbl princeznička je striptérka. Chci říct, je to vidět. Vypadáš jako ten typ holky, kterou si synáčci přivedou domů.“

Zamračím se na ni.

Uchechtne se. „Promiň. Dřív mluvím, než přemýšlím.“

Očividně.

„No, jak dlouho tady jsi?“

Napíšu prstem na zem dvacet dva. „Dvaadvacet holek.“

„A všechny odešly?“ zeptá se a v očích se jí mihne strach.

Má proč se bát.

Soucitně se na ni usměju. „Prostě zmizely. Nevím kam. Nikdy jsem se žádnou nemluvila jako teď s tebou.“

„Kam?“ zašeptá Rose.

Mou odpověď přeruší těžké kroky na podlaze a chrastění kovových klíčů.

„Dvacet dva!“ zahuláká jeden z nich. Každému muži zakrývá spodní část obličeje šátek s lebkami.

Jsou čtyři. Vždycky sem chodí pro holky tatáž čtveřice. Mají na sobě černé oblečení – černé džíny, tričko, mikinu s kapucí a černou čepici. Zjevně skrývají svoji totožnost. Od té noci, kdy mě jeden z nich unesl, jsem ještě neviděla, jak vypadají. Trhnu sebou při vzpomínce na toho vetřelce, na toho cizího chlapa v neonové masce. Byl to jeden z těchhle čtyř? Jakmile si to však pomyslím, sjedu pohledem po jejich tělech. Vím, že jsou všichni moc vysocí a mohutní. Ten, kdo mě znásilnil – protože to se nedá nazvat jinak – byl hubený. A malý.

Uleví se mi. Pro tuhle chvíli.

Chytím Rose za paži. Nechci, aby ji odvedli. Kdovíproč jsem si Rose oblíbila, přitom většinou nemám ráda nikoho. Něco ve mně se k ní upnulo. Má duše rozpoznala v té její starou přítelkyni, jako by se naše duše kamarádily už celé věky, ještě než jsme se narodily.

Jeden z těch chlapů si odfrkne a nakloní hlavu k druhému, který mě pozorně sleduje. Tmavě zelené oči upírá do mých. Je jako smrt obalená v hříchu, trýzní mě, abych přišla k němu a setkala se se stvořitelem.

Zamrkám a prolomím oční kontakt. Ti muži nikdy moc nemluví. Mlčí. Je to jako klid, který se přelije přes oblohu před bouří.

Tentokrát vstoupí do místnosti dva.

Něco je špatně. Většinou vchází dovnitř jenom jeden, zatímco ostatní čekají venku. Ten s ďábelskýma očima přijde blíž ke mně. Odlezu dozadu, až zády narazím na studenou zeď. Přitáhnu si kolena k hrudi. Třpytivý lustr, který visí ze stropu, se houpe jako stopky. Odpočítává dny a hodiny do mé smrti. Tik-tak, tik-tak.

Začne si přede mnou klekat a Rose za mnou přestane křičet. Ztratím se v jeho očích. Svět je vtažen do temného víru a obklopuje mě jenom on.

A ty jeho oči.

Sklopí je k mým ústům a pak je zvedne k mým očím. Takhle zblízka vidím, že je mladý. Pokožka pod jeho očima je hladká, řasy má husté. Zamává jimi, kdykoli mrkne.

Chytí mě za paži a zvedne mě na nohy. Stále upírá pohled do mých očí, když mi sevře ruku kolem stehna, pod krátkou sukní, již mám pořád na sobě z té noci, kdy mě unesli. Krátkou sukni a síťované punčochy.

Oblečení na úrovni.

Někdo za ním se zasměje.

Na okamžik znejistím. Pokusí se mě znásilnit i on?

Dřepne si přede mnou, nespouští však oči z mých. Srdce mi v hrudi buší, mlátí sebou jako rozbouřený oceán. Drsná dlaň mi klouže po stehně a pak po lýtku a s každým dotekem ve mně rozněcuje jiskru. Jeho dotek mi nevadí, zdá se mi povědomý. Zachvějí se mi víčka a zavřu oči. Hrudník mám při nádechu těžký. Dotek jeho kůže na mé mi připadá neskutečný – jako modrý plamen tančící okolo hromádky sněhu. Všude je ticho. Proč je tu takové ticho?

Zvuk kovu dopadajícího na zem mě vrátí zpátky do reality. Vím, že mi odemkl pouta, která jsem měla okolo kotníků od té noci, kdy mě unesli. Cuknu sebou a otevřu oči. Vedle Rose stojí další muž oblečený jako všichni ostatní. Rose se na mě usmívá a povytáhne dokonale tvarované obočí.

Tváře mi zahoří. Jsem v rozpacích z toho, jak snadno ve mně ten cizí chlap probudil emoce.

V dalším okamžiku už přede mnou stojí a naklání se. Cítím jeho nenapodobitelnou vůni – jako když kůži a cigarety namočíte do medu a zapálíte. „To bylo jedinkrát, co jsem před tebou kdy poklekl, Holubičko.“

Hlas má jako hedvábí, dost hebký, aby mě omámil, ale dost silný, aby se mi omotal kolem hrdla a udusil mě. Než mě napadne cokoli dalšího, sevře mi paži silněji a trhne mnou vpřed, k otevřeným dveřím cely. Ostatní muži ztichnou a pozorně nás sledují, když kolem nich procházíme. Ten, jenž drží Rose, strčí ramenem do muže, který svírá mě. „Promluvil jsi!“

Můj věznitel se na něj zamračí a všichni se vydáme do koridoru. Míjíme místnost za místností. Opulentní mramorová podlaha působí pod drsnými vojenskými botami nepatřičně. S každým dalším krokem čím dál víc cítím pach slané vody. V některých místnostech jsou lidé, nejen dívky, ale i muži, jiné jsou prázdné. Než si můžu kohokoli zapsat do paměti, dojdeme na konec a ten chlap, který mě drží, prudce otevře těžké ocelové dveře. Ocitneme se v další chodbě, tahle je však užší a lemovaná visícími žárovkami. Všechny se houpou, když dorazíme na konec. Cítím plesnivinu odpařující se ze stěn, ta vlhkost je tady na rozdíl od nóbl cely, odkud jsem přišla, zřejmá. Projdeme dalšími dveřmi, tahle chodba je kratší.

Zima.

Je mi zima.

Zachvěju se. Zdá se, že čím dál jdeme, tím je nižší teplota. Můj věznitel otevře další dveře a najednou se ocitneme uprostřed velké místnosti. Hučí tu motory, teplota náhle provede naprostý obrat a prudce vyskočí, až se celá potím. Pak do mě udeří pach ryb a oleje. Podlaha pod námi se začne víc houpat.

„Nevzpomínám si, že bych nastupovala na loď…,“ zamumlá si Rose pro sebe.

Musím s ní souhlasit. Ani já si to nepamatuju. Nevzpomínám si, že by mě přivedli na loď, jen že jsem se tady probudila.

Rosiny otázky si nikdo nevšímá. Vedou nás dál dopředu, potom nahoru po ocelových schodech na hlavní palubu. Když mě vítr udeří do tváře, celá ztuhnu a začnou mi cvakat zuby. Kolem velké jachty se široko daleko táhne oceán.

Zvednu oči ke svému únosci a pak k Rose.

Právě když chce Rose otevřít ústa, přeruší ji hlasitý zvuk helikoptéry, jejíž listy protínají vzduch.

„Co se děje?“ zakřičí Rose.

Vrtulník začne pomalu klesat na přistávací plochu na přídi jachty. Vítr kolem nás hučí jako šílený. Na ploše je namalovaná černá sedmicípá hvězda a v každém hrotu svítí reflektor.

Pomalu ustoupím, právě když se otevřou dveře. Sleduju je všechny, jak si jeden po druhém sundají šátek.

Čtyři muži.

Čtyři mladí chlapi, asi v mém věku, možná o něco málo starší. Pozorně si je prohlížím.

Ten drsňák, který se ke mně přilepil, má husté hnědé vlasy, přirozeně rozcuchané, jako by mu bylo ukradené, jak vypadá. Oči má zelené jako skvrnitý nefrit a jeho pleť je tak bezchybná, až mě to rozčiluje. Ramena a paže jsou živou ukázkou toho, že tvrdě posiluje, a musí být aspoň o třicet centimetrů vyšší než já s mým metrem šedesát. Než zjistím jeho jméno, budu mu říkat Jednička. Dvojka, který je podle mě největší mluvka ze skupiny, i podle toho, jak se ušklíbá na Jedničku, má tmavě hnědé rozcuchané vlasy a jasně modré oči, ve kterých mu rošťácky jiskří. Jeho oči připomínají atlantský led. Zatím nevím, co si o něm myslet, ale říkám mu Dvojka. Trojka má černé vlasy, působí zamyšleně a znuděně z lidí kolem sebe. Jako by pro něj byla urážka, že dýchá stejný vzduch jako my. Má ostrou čelist, rovný nos a malý dolík na bradě. Poslední kluk se na mě mračí. Oči má barvy whisky a každá holka z něj pravděpodobně šílí. Má hranatou čelist a plnější rty. Zpod límečku mu vyčuhuje tetování a vine se kolem krku. Je poznat, že je hezoun, ostatně jako všichni, zejména Jednička. Ten na mě působí tak, jak jsem to ještě s žádným mužem nepoznala. Aniž by řekl jediné slovo, prozrazuje toho moc.

Jednička mě zatahá za paži a vede mě k helikoptéře. Nezdvořile mě tak vytrhne z mého pozorování. Všichni jsou vysocí, Jednička je ale nejvyšší. Všichni jsou štíhlí, nejmohutnější z nich je Čtyřka.

„Nastup si!“ Jednička ukáže na schůdky vedoucí do lesklého černého vrtulníku. Poslechnu ho, ostatně nemám na vybranou. „Jestli ti to ještě nedošlo, tohle je tvoje záchranné lano.“ Snažím se na něj nedívat příliš dlouho, protože – no – protože je hezký. Jestli se dá někdo jako on vůbec nazvat hezký. Mezi hezký a děsivý je totiž tenká hranice a Jednička po ní chodí jako po ostří nože. Ovšem není to jen jeho zjevem. Jde i o to, jak se nese a jak všem velí. Zkrátka poznáte pravého vůdce, když ho vidíte. Nemusí kousat, protože jejich štěkot je jako zvířecí řev, tak strašidelný, že vyděsí každého, kdo se přiblíží.

Rose na Jedničku zlostně pohlédne a posadí se naproti mně. „A jestli to ještě nedošlo tobě, ona moc nemluví.“

Jednička si natáhne nohu. „Proč předpokládáš, že to nevím?“ Drží v prstech telefon a upře pozornost na mě. Jakmile se vrtulník zvedne z přistávací plochy a ostatní muži se usadí, Jednička otevře mobil a zbytek se na dlouho odmlčí.

Přistaneme uprostřed široké travnaté plochy. Na heliportu je namalovaná stejná sedmicípá hvězda jako na té jachtě. Zajímavé. Plochu dokola obrůstá mohutné zelené křoví, které blokuje výhled na velké sídlo, jehož jsem si všimla, když jsme sestupovali. Jakmile přistaneme, Jednička otevře dveře a já jdu kousek za ním.

S klidným výrazem se zadívá na mě a Rose. „Budete se pečlivě řídit mýma instrukcema?“

Dvojka se uchechtne, olízne si rty a zastaví se vedle Jedničky. „Myslíš, že toho jsou schopné?“

Jednička na mě zlostně pohlédne. „Ne.“

Rose mě chytne za ruku a sevře ji. Moc sebejistoty mi to nepřidá, ale aspoň vím, že je tu se mnou. Díru, kterou ve mně vyhlodala panika, může zaplnit i cizí člověk, proto jsem vděčná, že je vedle mě.

Trojka a Čtyřka zůstanou stát za Rose a mnou.

„Odpovězte…,“ dožaduje se Jednička. Oči má tvrdé jak ocel. „Budete se řídit instrukcema?“

„Jo,“ zasyčí Rose.

Jednička udělá krok dopředu a mně docvakne, že jde blíž ke mně. Jeho temný stín se nade mnou rozprostře jako deštník. „Holubičko, jestli se nebudeš řídit pravidly, co pro tebe budou platit, poneseš následky.“

Neodpovím. Očima bloudím po trávě, jako bych něco hledala. Cokoli. Možná hledám slova, která se mi chvějí na špičce jazyka a hrozí, že mu podřežou hrdlo.

Trhnu sebou, protože mě chytí za bradu a zakloní mi hlavu. Nemám ráda, když se mě někdo dotýká. Jednička se nade mnou tyčí, takže musím zvrátit hlavu, abych se mu podívala do očí. Zelené proti zeleným, jen každé mají jiný odstín. Oba páry lidské, jen různé duše.

„Rozumíš?“

Nerozumím, přesto kývnu hlavou. Jednička a Dvojka se přede mnou a Rose rozejdou a Trojka a Čtyřka nás následují. Opustíme mýtinu, která obklopuje heliport. V dálce zapadá slunce a proměňuje oblohu do oranžova.

„Co se tu děje…,“ zamumlá Rose a já jí sevřu ruku.

Jednička a Dvojka dál procházejí hustým křovím, dokud se před námi neobjeví východ. Hlasitě tu duní hudba a vrátí mě v myšlenkách zpět do klubu. Jakmile vyjdeme ven z křoví, zavrávorám. Kolem proudí Eminemův hlas a celá zahrada sídla je vybavena věcmi, které jsem nikdy neviděla. Lidé chodí sem a tam – asi zaměstnanci, napadne mě. Jednička s Dvojkou se zastaví a otočí se čelem ke mně. Zahradu lemuje pečlivě zastřižený živý plot a nalevo se nachází velký plavecký bazén. Napravo stojí to zvláštní vybavení – tyče, velká krychlová klec, do které by se vešlo několik lidí, a rozebraný stan v černé, stříbrné a fialové barvě. Před domem je široká terasa s obrovským kamenem, do nějž je vytesána podoba nahé ženy a muže schoulených k sobě. Obklopuje je fontána. Na terase jsou úhledně uspořádány stoly a židle. Dům je v evropském stylu s viktoriánskou architekturou. Mech rostoucí mezi kameny mi lehce připomíná něčí oči.

„Co se tu děje?“ zopakuje Rose a obrátí pozornost přímo na Jedničku. Dokonce i ona poznala, kdo je tu šéfem.

„Aaach, Rose Kinnishová a Dove Hendryová. Tak dlouho jsem čekala, až vás uvidím…,“ ozve se za námi měkký hlas. Okamžitě se za ním otočím.

Dlouhé nohy, dlouhé tělo a drobný obličej. Žena má krátké černé vlasy a korálkové oči. To všem neznamená, že by nemohla být krásná. Říkám nemohla, protože něco její krásu kazí. Něco temného a zlověstného. Na obličeji má také malou jizvu ve tvaru půlměsíce, která se jí zarývá do horního rtu.

Pozorně si mě prohlíží. „Seznámily jste se s Bratrstvem z Kizniče.“ Ukáže na ty čtyři muže kolem nás, než si vloží cigaretu mezi drobné rty a zapálí si ji. Vdechne a pak ukáže na Jedničku. „Kingston.“ Potom ukáže na Dvojku. „Killian.“ Na Trojku. „Kyrin.“ A nakonec na Čtyřku. „Keaton. Povězte mi,“ vyfoukne kouř, „proč si myslíte, že tu jste?“

Odhodí cigaretu na zem. Sleduju, jak ji lodičkou s červenou podešví zašlápne do trávy. Přistoupí blíž. Musím bojovat s nutkáním před ní couvnout. Když neodpovíme, maličko se usměje.

„Zajímavé, co se týká tebe.“ Ukáže na Rose. „U tebe se nedivím.“ Obrátí se ke mně.

„Proč nám tohle říkáš?“ zeptá se Rose.

Žena po ní střelí očima. „To bys ráda věděla.“ Potom pokračuje: „Řídím tohle představení a mám tu jen ty nejlepší z nejlepších, ale to, jak získáváme své umělce, se liší od ostatních. Mám ráda, když jsou mí účinkující zlomení a nenapravitelní, ale té nejryzejší konstrukce.“ Zvedne oči ke Kingstonovi. „Nebo prostě bezcitní. Sbírám stroje, ne lidi, a dělám z nich loutky vydělávající prachy.“

Chci jí říct, že nejsem loutka. Chci jí toho říct tolik. Jak slova hrozí, že mi vyletí z úst, po hlavě mi steče pot. Než však sesbírám dostatek kuráže, abych ta slova vyplivla, čelisti mi zacvaknou jako past na medvěda.

„Nemáte na vybranou. Ani jedna z vás. Pojedete s námi. Budete tancovat.“ Pohlédne z jedné z nás na druhou. „Zaplatím vám. Na oplátku neřeknete nikomu, co se odteď bude dít. Podepíšete se na tečkovanou čáru a budete patřit Půlnočnímu běsnění. Nikdy neodejdete. Tu možnost nikdy nebudete mít.“ Znovu přelétne očima mezi námi. „Rozumíte? Váš život se bude odehrávat jen v mezích Půlnočního běsnění.“

Půlnočního běsnění? Co je Půlnoční běsnění?

Rose se zhluboka nadechne. „Vím, kdo jste.“

Žena se teď zadívá přímo na Rose a položí prst s nalakovaným nehtem dokonale pěstěným do tvaru rakve na Rosinu tvář.

„Holčičko, mě neznáš. Jsem Delila Patrovová a můžu být tvou nejhorší noční můrou, nebo tvou nejlepší kamarádkou. Rozhodnutí je na tobě. Rozhodnutí je vždycky na tobě.“

Kingston chytí Delilu za ruku, přitáhne ji k sobě a pošeptá jí něco do ucha. Delila se zahledí na mě a v hlubinách jejích prázdných očí zajiskří. „Opravdu?“ Narovná se a uhladí si dokonale vyžehlené kalhoty. „Dove Noctem. Ty můžeš chvíli sedět stranou a pozorovat. Tvůj trénink začne později. A teď!“ vyštěkne a luskne prsty. „Má některá z vás námitky?“

„Co se stane, jestli máme?“ Rose na Delilu troufale povytáhne obočí.

Atmosféra se mezi námi pohne, jako by do chladného vzduchu pronikla černá magie. Delila se sladce usměje. „No, pak se obávám, že pro nás nejste užitečné…“ Předstírá, že nad svými slovy přemýšlí. „Vlastně pro nikoho, opravdu…“

Rose mi sevře ruku.

Oplatím jí to. Drž hubu a přestaň mluvit, než nás kvůli tobě obě zabijí.

„Teď položím otázku já…“ Kingston předstoupí před Delilu a já fascinovaně sleduju, jak se žena stáhne a dovolí mu, aby vedl rozhovor on. „Souhlasíte, že podrobíte svůj život Půlnočnímu běsnění? Nerad bych si dnes ušpinil ruce krví, ale udělám to, jestli to bude třeba.“

Kousnu se do spodního rtu a promýšlím své možnosti.

Žádné nemám.

Přikývnu a sevřu Rosinu ruku, ať taky souhlasí.

Rose zasténá. „Jak máme vědět, že nás nezabijete?“

Kingston se na ni zamračí. „Nikdy jsem neřekl, že to neuděláme, ale moc možností nemáte, ne?“

„Fajn, to by stačilo. Za čtyři dny vyjíždíme. A vy dvě holky musíte…“ Delila přejede očima po mně i Rose, „… jít nakupovat. Dám vám zálohu. Jinak by vás Půlnoční běsnění sežralo zaživa.“ Odfrkne si. „Kille, ukaž jim jejich pokoj.“

3. kapitola

Dove

Killian otevře dveře do pokoje a pokyne nám, abychom vešly. Jsou tu dvě velké postele s měkkým růžovým povlečením a ložnice samotná je větší, než co si většina lidí představuje jako obývací pokoj.

„Většinou dáváme nováčky do oddělených pokojů, abychom jim zabránili v pokusu o útěk,“ promluví poprvé Killian a přitáhne mou pozornost k sobě. Opírá se o zárubeň a dívá se na mě tmavýma očima. „Něco mi ale říká, že Holubička ztratila svá křídla.“

Nad jeho tónem a arogancí zatnu čelisti. Ten parchant. Odtáhne se od zárubní a ukáže do chodby. „Někteří z nás se sem vrací, když nejsme na cestách. Je tu sedmadvacet ložnic, vnitřní a vnější bazén, soukromá sauna, basketbalové hřiště, tělocvična, kino, garáže a určitě jsem ještě na nějakou blbost zapomněl. Pozemek zabírá pár stovek hektarů, kde všichni z osazenstva žijí ve vlastních domech. Jinýma slovama…“ Killian se uculí. „Nechoďte moc daleko. Nikdy nevíte, kde můžete skončit.“ Zmizí ve dveřích a já s Rose za ním hledíme s otevřenou pusou.

„Kruci.“ Rose zalapá po dechu a posadí se na postel naproti mojí. Dlouze vydechne a zadívá se na mě. „Jsme v prdeli.“

Olíznu si rty a dojdu k posteli, o které Killian řekl, že je moje. Svalím se do měkkých přikrývek a v hlavě si převíjím všechno, co se dosud stalo.

„Co si o tom všem myslíš?“ zeptá se Rose, skopne si boty a prohrábne si špinavé vlasy.

Lidé věznění v celách s křišťálovými lustry a děsiví chlapi, kteří nosí šátky.

„Ještě si nejsem jistá,“ zalžu. Vím, jaký mám z toho pocit. Myslím, že jsme mohly skončit mrtvé nebo prodané obchodníkům s bílým masem. Pamatuju si, jak mi otec říkával: „V životě vždycky nedostaneš to, co chceš, Holubičko. Občas se něco stane a ty si budeš přát, abys mohla změnit svůj osud, jenže nemůžeš. Zkrátka musíš jet dál a přeřadit rychlost.“ Musím přeřadit rychlost.

„Musím se vykoupat,“ prohlásí Rose a vytratí se v jedněch dveřích, které vedou z ložnice.

Využiju toho času ke zhodnocení situace. Taky se musím vykoupat. Nekoupala jsem se… už ani nevím jak dlouho. Dvacet dva holek. Jenže jsem přilepená k posteli, neschopná se pohnout. Fyzicky jsem sice volná (opravdu jsem?), ale duševní pouta se ještě víc sevřela.

Zavřu oči.

Jordanovi byli třetí pěstounská rodina, která mě k sobě vzala. Vážila jsem si jich, protože mi dovolili dělat to, co jsem pořád měla ráda – tancovat. V centru Phoenixu na rohu Beacon Street bylo staré taneční studio, kde jsem tančila každý pátek. Bylo omšelé a zastaralé, ale ne z důvodu majitelčina zanedbávání, spíš protože si nemohla dovolit ho udržovat. Kdykoli mě viděla tančit, v očích jí stále hořela vášeň. Poznali jste podle toho, že právě proto má studio otevřené – aby mohla obdivovat taneční umění.

Po dlouhé večerní lekci jsem šla na autobusovou zastávku a procházela si muziku v iPodu, když jsem ucítila, že je poblíž. Zavrávorala jsem. Sevřela jsem iPod v prstech a po spáncích mi stékal pot. Pomalu jsem zvedla oči a vytáhla si sluchátka z uší.

Jakmile jsem ho ucítila za sebou, přestala jsem dýchat. Jeho teplý dech mě polechtal na zátylku. „Vrátíme se pro tebe, Ptáče.“ Stín se ke mně zezadu přitiskl, hrudí k mým zádům. „Vždycky se k tobě vrátím.“

Ten hlas mi najednou připadá povědomý. Znám ten Stín?

Čím víc si ten hlas přehrávám v hlavě, tím známější se mi zdá. Nebo jsem možná jeho hlas a slova slyšela už tolikrát, že jsem si začala myslet, že ho znám.

Jakmile Rose vyleze z koupelny, vklouznu dovnitř a sundám si špinavé oblečení. Už jsem si myslela, že se ho nikdy nezbavím, protože ke mně přilnulo jako druhá kůže, zahnívalo mi v pórech a zanechávalo mi zatuchlý zápach v kostech. Rychle opláchnu vanu, než si ji naplním. Na stolku vedle ní leží jemná mýdla, měděná mísa plná koupelových koulí a solí a na poličce stojí velká skleněná láhev parfému Chanel Chance. Všechny stěny jsou čistě bílé – dokonalý kontrast k lidem, kteří tu žijí. Kachličky jsou mahagonově červené. Zajímavý výběr barvy, pomyslím si, jenže to jen podtrhuje okázalé prostředí celého tohohle obydlí. Hodím do vody jednu koupelovou kouli a sleduju, jak šumí a naplňuje místnost sladkým aromatem. Úlevou vydechnu. Rychle vlezu do vany a trhnu sebou, když horká voda utopí moje hříchy. Z té vysoké teploty mě brní a pálí kůže. Vklouznu pod vodu, vlasy se mi v ní vznáší a svět utichne. Když jste pod vodou, všechno je tak tiché. Jako byste mohli zablokovat svět a být sami se svými myšlenkami.

Zrovna s těmihle myšlenkami však být sama nechci.

Vynořím hlavu nad hladinu a setřu si horkou vodu z tváře a očí. Škubnu sebou, protože na konci vany spatřím Kingstona, který na mě zlostně hledí.

Měla bych ječet.

Chci ječet.

Jenže nemůžu. Místo toho se ponořím hlouběji do vody a doufám, že fialová barva z té koupelové koule zakrývá všechny části, které nechci, aby právě teď viděl.

„Ach…“ Odkašlu si a snažím se najít jiná slova pro: Co tu sakra děláš, po nichž bych neskončila mrtvá.

Čelisti má napjaté. Vidím, jak se mu svaly na obou stranách tváře zatínají. Oči má tmavé, zadumané a rozmrzelé. Ten chlap mě fakt děsí. „Můžu ti nějak pomoct?“

Můžu ti nějak pomoct… První slova, která mu řeknu, a musí to být zrovna „můžu ti nějak pomoct“.

Maličko ohrne horní ret a sklopí oči na spodní část mého těla. „Nerozhodl jsem se.“

„Co tady děláš?“ Přitáhnu stehna k sobě v čiré obavě, že vidí pod tu obarvenou vodu.

Hledí na mě a odhodí všechny ty smrtící výrazy, které měl na obličeji ještě před pár vteřinami. „Jak se jmenuješ?“

„Cože?“ vydechnu. Ta otázka mě překvapí.

„Jak se jmenuješ?“ zopakuje se stále stejným výrazem.

„Dove?“

Dlouho je ticho, než se zvedne z okraje vany. Všechno se zpomalí, když mě míjí, a jeho vůně přehluší sladkou vůni koupele.

„Jsem zmatená.“

Zastaví se přímo vedle mě a já k němu vzhlédnu. Pozoruje mě, ale metodě jeho studia nerozumím. „To je dobře. Jo a Dove, v koupelně se zamykej.“

Potom zmizí. Ponořím se hlouběji do teplé vody a sleduju, jak mě zakrývá.

Netuším, jestli si něco nedomýšlím, nebo jestli je můj pocit z Kingstona správný. Nevím, jestli za to nemůžou hrůzy, které jsem zažila v minulosti, jestli nevyplouvají na povrch. Víte, když jsem byla malá holka, pronásledoval mě Stín. Jakási bytost. Místo abych zpoza něj vystoupila a ucítila na kůži sluneční paprsky, Stín zničil všechna moje očekávání, že někdy uvidím světlo.

4. kapitola

Dove

Po dlouhém dni stráveném nakupováním s Rose za „zálohu“, kterou nám Delila dala, a procházením se po obchodním centru, které je od domu nejblíž, jsme teď ve stanu, protahujeme svá těla a zahříváme se. Všimla jsem si, že dnes s sebou máme hlídače, který nás vodí na místa, kam máme jít, aniž by nám říkal, kde musíme být. Tu a tam promluví do sluchátka a pak nám oznámí, kam dál. Nevadí mi to, protože jinak bychom se tu bezcílně toulaly, ale snad to takhle nebude napořád.

Poté co mi Delila řekla, že ještě nebudu vystupovat a nějakou dobu budu jen pozorovatelkou, myslela jsem si, že to zahrnuje i trénink. Podle sportovní podprsenky a šedých tepláků, které mám teď na sobě, ale usuzuju, že jsem se spletla.

„Je ti dobře?“ zeptá se Rose a povytáhne obočí, zatímco si potírá tělo voňavým kokosovým olejem.

Olíznu si rty a vyčešu si dlouhé zrzavé vlasy vysoko do culíku. „Jo.“

Dveře se za námi prudce otevřou. Rychle se otočím, abych viděla, kdo přišel. Tři holky, které si ani nestačím pořádně prohlédnout, protože mou pozornost zaujme jejich blonďatá vůdkyně. Má dlouhé vlnité světlé vlasy, které jí spadají až k úzkému pasu. Na boku se jí po žebrech táhne tetování až k levému ňadru a pak po levé paži dolů. Má pevnou, opálenou kůži a obličej potvory, do kterého byste ji nejradši praštili, nebo se na něj posadili.

Prohlédne si mě od hlavy k patě. „Hnus.“

Takže praštili.

Okamžitě povytáhnu obočí, její očividná nepřátelskost mě totiž překvapí. Právě když otevřu ústa, Rose mě předběhne a rukama mě odtlačí za sebe. „Máš nějakej problém, princezno?“

Poklepu Rose po paži, aby uhnula. Dokážu svoje bitvy vybojovat sama. Nepotřebuju, aby to dělala za mě. Jenže blondýna a její přisluhovačky proklouznou kolem nás a vydají se za provizorní oponu. Pochopila jsem, že Delila vzadu za domem něco chystá. Stan s černými a světle fialovými proužky. Není na něm žádná cedule. Mám z toho pocit, že tenhle slouží pouze pro trénink.

„Hej.“ Rose mě chytí za bradu a otočí mou tvář k sobě.

Líbí se mi Rosiny oči, jsou něžné a hebké. Stejně jako její duše. Obličej má srdčitého tvaru a k tomu drobné tělo. Posledních čtyřiadvacet hodin jsem se ptala sama sebe, jak bych přežila těch posledních pár dní, kdyby tu nebyla se mnou.

„Jsi v pohodě?“

Musíte být houževnatá, když vám vytrhnou život z rukou v tak mladém věku. Když ale najdete osobu, která vás částečně zbaví napětí, jež na vás svět naložil, a nasadí si brnění, připravená bojovat proti vašim nepřátelům, stane se vaší nenahraditelnou kamarádkou.

„Jo,“ přikývnu a usměju se. „Jsem.“

„Dám té mrše ránu přímo do ksichtu, jestli bude dělat potíže, a je mi u prdele, kdo to je…“

Protahuju si krk a přestanu Rosinu tirádu vnímat. Snažím se soustředit na prvotní úkol: přežít dnešní večer. A nepoplést svoje kroky.

Protočím ramena a s každým pohybem se nadechnu a pak vydechnu. „Co myslíš, že budou chtít, abychom tančily?“

Rose pokrčí rameny a přetře si rty leskem. „Nevím jistě. Vsadím se ale, že zvládneme všechno, co budou chtít.“

Jako na zavolanou se zpoza opony vynoří Delila a zatleská. Pod nejnižším dnem je místo zvané peklo a jsem si jistá, že Delila tam byla dekoratérkou.

„Pojďte obě dvě na pódium. Nejdřív chci vidět duo. Tančete volným stylem jedna s druhou.“ Zamumlá si něco pod nosem. „Chci vidět, co má znamenat ten poprask.“

Žaludek se mi zachvěje. Opravdu nedělám volný styl. Jsem holka, která tančí spíš podle choreografie, následuju však Rose na opačnou stranu opony.

Je tu jasno jako za denního světla. Očekávala jsem spíš ztemnělý prostor, abych aspoň nemusela vidět, kdo sedí v obecenstvu. Očima se zastavím na vybavení, jež odsud vidím.

Čiré akvárium. Něco takového jsem, myslím, viděla v televizním pořadu kouzelníka Crisse Angela.

Gymnastická kladina.

Visutá hrazda.

Tři obrovské kruhy spojené dlouhými kovovými tyčemi. Dokážu si představit, k čemu to je. Už jsem to dřív viděla. Nebo aspoň něco podobného, tohle je trochu jiné.

Několik velkých gymnastických obručí.

Čtyři špinavé černé motorky Harley Davidson.

„Dove?“ štěkne na mě Delila z přední řady přímo u jeviště. „Začni kdykoli.“

Nevšímám si diváků usazených několik řad za Delilou, protože vím, že za ní sedí Bratrstvo. Nalevo vidím další skupinku – hádám, že to je ta mrcha a její smečka, kterou jsme viděly před chvílí. Je tu ještě roztroušených několik dalších lidí, jež zatím neznám.

Olíznu si rty a povzbudivě se na Rose usměju. Koukne na mě s arogantní sebejistotou a mrkne. Jako bychom už tohle dřív dělaly, jako bychom se spolu někdy dělily o pódium. Jakmile začne hrát hudba, najednou se cítím klidněji.

Není to, co jsem čekala. Zavřu oči, zatímco mi do bubínků proniká tichá melodie piana. Při té vtíravé hudbě se zhoupnu z jedné strany na druhou, nechám si muziku vsát do pórů a zmocnit se mého těla. Posednout mě. Tóny pokračují a já létám po prostoru se zavřenýma očima. Natáhnu ruku před sebe, jako když se vznáší orel, a konečky prstů se jemně dotknu Rosiny ruky. Otevřu oči, zadívám se na ni a přitočím se k ní. Muzika přestane hrát a nahradí ji elektrické kytary. Vlním se do rytmu, klesnu před ní na kolena, převalím se na záda a prohnu je do oblouku. Za hlavou se opřu o ruce a předvedu most. Hudba se zase změní, teď hraje „Lovely“ od Billie Eilish. Moje oči se obrácené vzhůru střetnou s Kingstonovýma. Drží mě přibitou na místě, zatímco si dlaní zakrývá spodní část úst. Zvednu se z podlahy a ztratím se v melodii, nespouštím však z Kingstona pohled. Netuším, kde je Rose, a je mi to fuk. Hudba mě ovládla a moje krev pulzuje do rytmu. Je to hypnotické a toxické, chci to však všechno spolknout a pak tím nakrmit Kinga. Když začne refrén, kroutím boky a vklouznu si rukama pod tričko. Pomalu si ho přetáhnu přes hlavu, takže tu stojím jen ve sportovní podprsence a teplácích. Kingston kopne do někoho vedle sebe, oči dál upírá na mě. Jsme tu jen on a já, zatímco energie, kterou oba vyzařujeme, vtahuje všechny ostatní do temného víru. Bylo by to téměř intimní, kdyby mě netoužil zabít. Intimita je jako vražda – z obojího se vám rozbuší srdce a potí dlaně a způsobí to chaos ve vašich myšlenkách. Když je ale po všem, zůstanou vám na rukou zbytky něčí duše nebo krve. Když píseň končí, King stáhne ruku, jeho výraz je však jiný, než jsem čekala. Mračí se.

Zvedne se ze sedadla a odmašíruje ze stanu.

Hudba skončí a já ztuhnu. Ten vír, do něhož jsme všechny vtáhli, teď splaskl. Neuvědomila jsem si, že Delila vstala, dokud neřekne: „Panečku.“ Stojí téměř přímo přede mnou a naklání hlavu.

Ustoupím a hledám Rose. „Kde je Rose?“

Delila jen mávne rukou. „O ni se neboj. Přesuneme ji na vhodnější pozici.“ Chytí mě za paži a trhne mnou směrem k východu. Ke stejnému, z nějž vyšel Kingston.

„Vhodnější pozici?“ zeptám se zmateně. „Je tanečnice.“

Delila se zasměje. „Ty jsi tanečnice a umělkyně, drahoušku.“

Vytrhnu jí paži ze sevření.

Delila si povzdechne a otočí se čelem ke mně. Cítím se jako mrzuté dítě, jenže Rose je moje kamarádka. „Hele, bude spolupracovat s jinýma holkama, jasný? Být tady je jejím osudem. Ovšem ty, Holubičko, ty jsi něco jinýho. Ty svým tělem uhraneš publikum. To je umění. Něco takovýho jsme neviděli už… no…“ Ta pauza mi neujde. „… už hodně dlouho.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chaos v míru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.