Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Šakal

Vydání první

Copyright © 2020 by Love Conquers All, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2477. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Jackal, vydaného nakladatelstvím Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2020

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Foto na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1719-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1720-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

J. R. Ward

ŠAKAL

První díl série

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY:

VĚZEŇSKÝ TÁBOR

Tato kniha je věnována všem důležitým pracovníkům, kteří nás udržovali v chodu během pandemie COVID-19, zvlášť těm ve zdravotnickém sektoru, již pomáhali ostatním i za cenu ohrožení vlastního života.

Jsme vám moc vděční.

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhund

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži můžou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozených rozměrů a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníku své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se dematerializovat.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolím světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

talhman

Zlá stránka jednotlivce. Tmavá skvrna na duši, která se dere na povrch.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se můžou kdykoli dematerializovat, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se můžou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

KAPITOLA PRVNÍ

Západ státu New York, současnost

Metafora „život je dálnice“ byla tak všední, tak omletá, tak opotřebovaná a otřepaná, až Nyx sedící na sedadle spolujezdce v deset let starém kombíku a zírající na měsícem osvětlenou asfaltku, která vedla křovím a ostružiním v západní části státu New York, sakra vůbec neuvažovala o nějaké případné podobnosti mezi silnicí a životem: může to být hladká jízda z mírného svahu. Ošklivé hrbolaté a nesjízdné úseky, na nichž vám drkotají zuby. Stoupání do kopce, které vám připadá, že nikdy neskončí. Nudné dlouhé úseky mezi daleko od sebe vzdálenými exity.

A pak se naskytnou překážky, jež se zčistajasna objeví a odvedou vás z plánované cesty tak daleko, že skončíte někde úplně jinde.

Některé z nich, analogicky i ve skutečnosti, mají čtyři nohy a potomka jménem Bambi.

„Bacha!“ zařvala, popadla rukou volant a chopila se kontroly nad autem.

Pozdě. Přes skřípot pneumatik zazněl odporně měkký náraz toho druhu, jako když ocel narazí na tělo, a její sestra zareagovala tak, že si zakryla oči a přitáhla kolena k tělu.

Nijak nepomohlo vědět, že Posie je ta, která má přístup k brzdovému pedálu. Ale taky že se chová naprosto typicky.

Kombík jakožto neživý předmět uvedený do pohybu neměl vlastní mozek, ale spoustu motivace v podobě devadesátikilometrové rychlosti, jíž ujížděl. Jako takové se staré volvo proměnilo v divokého mustanga, když opustilo venkovskou okresku a jeho tuhé, nemotorné tělo se dalo do hopsavých tanečních pohybů, při nichž Nyx narážela hlavou do čalouněného stropu, i když byla připoutaná.

Světlo reflektorů střídavě osvětlovalo to, co bylo před autem, mířilo a vystřelovalo do všech úhlů a směrů, kam právě směřovala mřížka chladiče. Většinou to byla jen listnatá bažina keřů, zelené měkké území, daleko lepší výsledek, než by předpovídala.

To vše se změnilo.

Jako kdyby z hlubin jezera vystupovalo nějaké stvoření, hnědé, silné a vertikální, vynořovalo se to ze zelené světelné show, mizelo to a znovu se objevovalo, jak se kužely světla zmítaly na všechny strany.

A sakra. Je to strom. A nejenže se jednalo o nehybný lesní předmět, představující tvrdé přistání, navíc jako by jeho silný kmen přitahoval podvozek kombíku neviditelným navijákem.

Kdybyste usilovali o pořádnou kolizi, nic lepšího byste nenašli.

Nevyhnutelnost.

Jediná myšlenka Nyx patřila sestře. Posie byla vzepřená na místě řidiče, paže natažené před sebe, prsty roztažené, jako by se chtěla pokusit ten strom odstrčit…

Náraz byl jako rána pěstí do celého těla a určitě to prásklo, když se kov střetl se dřevem, ale přes zvuk airbagů a zvonění v uších toho Nyx moc neslyšela. Nemohla pořádně dýchat. Jako by ani neviděla.

Syčení. Kapání. Spálená guma a něco chemického.

Někdo kašlal. Ona? Nebyla si jistá.

„Posie?“

„Nic mi není, nic mi není…“

Nyx si mnula pálící oči a kašlala. Šátrala po dveřích, uvolnila zámek a prudce tlačila proti čemusi, co kladlo odpor. „Obejdu to a pomůžu ti.“

Pokud se z toho zatraceného auta dostane ven.

Zapojila rameno, protlačila dveře skrz něco huňatého a zeleného a keř zareagoval tak, že vrazil do auta jako pes, který chce všechno očichat.

Vypadla ze sedadla a převalila se. Chvilku lezla po všech čtyřech, pak se jí podařilo vstát a opřená o střechu obejít auto k místu řidiče. Otevřela Posie dveře a uvolnila bezpečnostní pás.

„Mám tě,“ hekala, jak vlekla sestru ven.

Opřela Posie o auto a shrnula jí z něžného obličeje blond vlasy. Žádná krev. Žádné střepy v dokonalé pokožce. Nos byl pořád krásně rovný.

„Nic ti není,“ oznámila Nyx.

„A co ta laň?“

Nyx si nechala kletby pro sebe. Byly asi patnáct kilometrů od domova a důležité bylo, jestli je auto pojízdné. Bez urážky k Matce přírodě a milovníkům zvířat, ale ten čtyřnohý prevít na silnici zaujímal na jejím seznamu priorit jedno z posledních míst.

Odpotácela se před auto a potřásla hlavou nad vzniklými škodami. Nejmíň šedesát centimetrů kapoty – a tudíž i motoru – bylo zmáčknuto kolem kmene, ohebného asi jako železná traverza, a ona sice nebyla žádný expert na auta, ale tohle se určitě neslučovalo s představou brum-brum, ve zdraví domů.

„Sakra,“ vydechla.

„Co ta laň?“

Zavřela oči a připomínala si pořadí narození. Je starší, zodpovědnější, černovlasá a rázná po nebožtíku otci. Posie je blond, dobrosrdečná, nejmladší, milá a slunná povaha, jakou mívala jejich mahmen.

A prostřední?

Králičí norou jménem Janelle se momentálně nemůže zabývat.

Nyx se vrátila ke svým otevřeným dveřím, naklonila se dovnitř a odsunula z cesty zplihlý airbag. Kde má telefon? Předtím si ho dala do držáku na kelímek poté, co vyšly z Hannafordu a poslala textovku dědečkovi. Skvělé. Není k nalezení…

„Zaplaťpánbůh.“

Opřela se rukou o sedadlo a pohroužila se pod volant. A nabrala plnou hrst špatných zpráv.

Displej byl prasklý a přístroj temný. Když se ho pokusila zapnout, nešlo to. Napřímila se a podívala se přes poničenou kapotu. „Posie, kde máš…“

„Co?“ Sestra upírala zrak na silnici, vzdálenou dobrých padesát metrů, zcuchané rovné vlasy jí splývaly po zádech. „Ha?“

„Telefon. Kde ho máš?“

Posie se ohlédla. „Nechala jsem ho doma. Tys měla svůj, tak jsem prostě… znáš to.“

„Musíš se odhmotnit zpátky na farmu. Říct dědečkovi, ať přijede s odtahem a…“

„Já odtud nejdu, dokud se nepostaráme o tu laň.“

„Posie, tady kolem je moc lidí a…“

„Trpí!“ Zatřpytily se slzy. „A to, že je zvíře, ještě neznamená, že na jejím životě nezáleží.“

„Kašlu na laň.“ Nyx se mračila přes změť, z níž stoupala pára. „Musíme ten problém vyřešit hned…“

„Neodejdu, dokud…“

„… protože se nám vzadu rozpouští nákup za dvě stě dolarů. Nemůžeme si dovolit přijít o týdenní…“

„… se nepostaráme o to ubohé zvíře.“

Nyx odvrátila oči od sestry, bouračky, průšvihu, který musí vyřešit, aby ta zatracená Posie mohla dál rozdávat srdce světu a starat se o jiné věci než o placení nájmu, obstarávání potravin a zajišťování takových exotických luxusů, jako je elektřina a tekoucí voda.

Když se ovládla natolik, aby se mohla otočit zpátky, aniž by svou hromskou sestru zahrnula hromadou neslušných slov vyzývajících k praktičnosti, nepozorovala v Posiině rozhodnosti absolutně žádnou změnu. A to byl ten problém. Milá povaha, ano. Ty protivné kecy o srdíčku a empatii, ano. Železná vůle? Když na to přišlo, měla jí tuny.

Ta ženská se ohledně té věci s laní nepodvolí.

Nyx rozpřáhla ruce a zaklela – nahlas.

Zpátky do auta. Otevřít přihrádku v palubní desce. Vyndat pistoli ráže 9 mm, kterou tam vozila pro případ nouze.

Když obcházela kombík zezadu, podívala se na plastové tašky s nákupem. Při nárazu je to zmáčklo a to bylo dobře i špatně. Všechno rozbitné bylo nadranc, ale aspoň že se chlazené zboží srazilo k sobě a spojilo síly k boji proti sedmadvaceti stupňům teploty srpnové noci.

„Jé, děkuju, Nyx.“ Posie sepjala ruce pod bradou, jako by se modlila. „Pomůžeme té – Počkat, na co máš tu pistoli?“

Nyx se nezastavila, když ji míjela, takže ji Posie popadla za paži. „Proč máš pistoli?“

„Co myslíš, že s tou zatracenou věcí mám dělat? Dát jí umělé dýchání?“

„Ne! Musíme jí pomoct…“

Nyx přiblížila obličej těsně k sestřinu a promluvila smrtícím tónem. „Jestli trpí, utratím ji. Tak je to správně. Tak pomůžu tomu zvířeti já.“

Posie vylétly ruce k obličeji a přitiskly se k tvářím, které zbledly. „Je to moje vina. Já tu laň přejela.“

„Byla to nehoda.“ Nyx otočila sestru čelem ke kombíku. „Zůstaň tady a nedívej se. Já to vyřeším.“

„Nechtěla jsem ublížit…“

„Jsi ta poslední bytost na planetě, co by někomu záměrně ublížila. Teď sakra zůstaň tady.“

Zvuk Posiina tichého pláče doprovázel Nyx zpátky k silnici. Podél rýh od pneumatik v hlíně a poničeného listí našla laň asi čtyři a půl metru od místa, kde dostaly smyk…

Nyx zůstala stát jako zkamenělá. Párkrát zamrkala.

Chtělo se jí zvracet.

Nebyla to laň.

Mělo to paže. A nohy. Hubené, to ano, a pokryté oblečením barvy bláta, rozedraným na cáry. Ale nic z toho, do čeho narazily, nebylo zvířecí povahy. A co hůř? Pach prolité krve nepatřil člověku.

Byl to upír.

Srazily jednoho ze svých.

Nyx doběhla k tělu, odložila zbraň a poklekla. „Jsi v pořádku?“

Blbá otázka. Ale zvuk jejího hlasu zraněného probral, obrátila se k ní děsivá a vyděšená tvář.

Byl to muž. Pretrans. A panebože, bělma obou očí měl zrudlá, ačkoliv nepoznala, zda to způsobila krev stékající po obličeji, nebo nějaké vnitřní zranění mozku. Co však bylo jasné? Umíral.

„Pomoz… mi…“ Slabý sípavý hlas přerušovalo slabé pokašlávání. „Z vězení… schovej… mě…“

„Nyx?“ zavolala Posie. „Co se děje?“

Na zlomek vteřiny nedokázala Nyx přemýšlet. Ne, to byla lež. Přemýšlela, jenom ne o autu, o nákupu, o umírajícím klukovi ani o své hysterické sestře.

„Kde,“ pronesla Nyx naléhavě. „Kde je tábor?“

Možná po všech těch letech… přijde na to, kam odvedli Janelle.

To musí být Osud.

Podle historie, jak ji Šakalovi popisovali, byl „Hungry Like the Wolf“ hudební „singl“, vydaný roku 1982 ve Spojených státech britskou senzací „nové vlny“ jménem Duran Duran. Video, zjevně pracující s tématem Indiana Jonese – ať to bylo cokoli – běželo každou chvíli na „MTV“ a tohle „televizní přehrávání“ vystřelilo skladbu do hitparády Billboardu a udrželo ji tam celé měsíce.

Jak se přesouval jedním z nečetných podzemních tunelů vězeňského tábora, slyšel píseň a vracel se do jejích typických úryvků, jako by znovu četl knihu, kterou už uměl nazpaměť. Tak to ale s informacemi tady dole chodilo. Mysl toužila a hladověla po podnětu, přesto se jen zřídkakdy dočkala něčeho nového. Takže si každý musel věci přehrávat, zrovna jako si jeho spoluvězeň musel přehrávat skladbu na tom „kazetovém přehrávači“.

Šakal se pohyboval jako stín za plechovým refrénem, odrážejícím se od vlhkých kamenných zdí. Vybavovalo se mu, že slyšel o „videu“. Simon Le Bon, zřejmě hlavní zpěvák, byl oděn ve světlém plátěném obleku a procházel mnoha přeplněnými ulicemi v nějakém tropickém městě. Načež pokračoval do džungle a pak do řeky… a celou dobu ho pronásledovala nějaká krásná žena… Nebo to bylo naopak?

Ejhle, drama a intriky.

A moc se mu stýskalo po světě venku.

Jedno sto let po jeho uvěznění byly svět nad zemí, svoboda, čerstvý vzduch… jako zkreslený zvuk té písně: otupělé plynutím času a nedostatkem osvěžení v reálném čase.

Šakal zahnul a vstoupil do bloku cel, kam byl už dlouho přidělen. Zamřížované klece, kde se měli zdržovat, byly zasazené v pravidelných rozestupech do skály, ačkoliv brány všech zůstávaly otevřené. Když se kolem pohybovaly stráže, stíny ve tmě, nebylo třeba nic zamykat. Nikdo se neopovážil odejít.

Smrt by byla požehnání v porovnání s tím, co by Velení udělalo, kdybyste se pokusili uprchnout.

Zdroj přízračné písně, která se už blížila ke konci, byl o tři cely dál, a tak se zastavil v průchodu k řečenému vězni. „Jestli tě s tím přistihnou, tak…“

„Tak co? Strčí mě do vězení?“

Muž, který promluvil, ležel na kavalci, obrovské tělo uvolněné a natažené, pohlaví mu zakrývala jen rouška uvázaná kolem boků. Nemrkající žluté oči zíraly kolmo vzhůru a v poťouchlém úsměvu bylo vidět dlouhé, ostré tesáky.

Lucan byl lakonický prevít, trochu zlý a možná nedůvěryhodný. Ale v porovnání s mnoha ostatními to byl jednooký král mezi slepými.

„Jen si dávej bacha.“ Šakal ukázal na stříbro-černý kazetový přehrávač, přitisknutý k mužovu boku. „I na tu mašinku.“

„Všichni jsou v Úlu, včetně stráží.“

„Moc riskuješ, kamaráde.“

„A ty, Šakale, se moc držíš předpisů.“

Skladba skončila, Lucan stiskl tlačítko přetáčení a ozvalo se vrčení. Pak tichá hudba spustila nanovo.

„Co uděláš, když se páska přetrhne?“

Muž s druhým já pokrčil rameny. „Teď ji mám. Na ničem jiném nezáleží.“

Vlkani byli ošemetný, nebezpečný poddruh, a to platilo, ať už mohli volně šmejdit nocí nad zemí, nebo trčeli tady dole ve vězení. Ale Velení znalo řešení, jak udržet mužovo druhé já na uzdě – a totéž mělo i pro všechny ostatní vězně. Mužovo silné hrdlo obepínal těžký ocelový obojek, který mu bránil odhmotnit se nebo proměnit.

„Radši uteč, Šakale.“ Jedno žluté oko mrklo. „Ať se nedostaneš do průšvihu.“

„Jen to ztlum. Nerad bych tě musel zachraňovat.“

„Kdo to po tobě chce.“

„Tíha svědomí.“

„O tom nic nevím.“

„To máš kliku. Se svědomím je život mnohem složitější.“

Vydal se od kamaráda dál, minul svou celu a ocitl se v hlavní chodbě. Jak se blížil k Úlu, vzduch houstl, pachy vězeňské populace mu ucpávaly dýchací cesty, šum tlumených hlasů vnikal do uší…

První výkřik mu naježil vlasy v týle a sevřel mocné svaly v ramenou.

Jak vstoupil do velkého otevřeného prostoru, upíral oči přes tisíce ježatých hlav ke třem krví potřísněným kmenům stromů, zabetonovaným do vyvýšené kamenné římsy v popředí. Vězeň, připoutaný k prostřednímu sloupu, se svíjel v řetězech, jež ho držely na místě, krví podlité oči třeštil hrůzou na koš u svých nohou.

V koši se něco pohybovalo.

Dvojice strážných v čistých černých uniformách stála po obou stranách obviněného, v obličejích smrtící klid toho druhu, jaký budí opravdový strach. Znamenalo to, že si ani v nejmenším neváží života. Bylo jim jedno, jestli vězeň žije, nebo zemře. Konali svou práci a na konci služby odcházeli na svou ubytovnu s vědomím, že ať způsobili jakoukoli bolest, jakoukoli zkázu, jakoukoli škodu, udělali to v rámci povinnosti.

Ať si počínali jakkoli zvráceně, svědomí měli čisté.

Což by měl ten pitomý vlk brát v úvahu, když takhle kašle na předpisy.

Otrhaný bručící dav kypěl adrenalinem, těla do sebe vrážela, hlavy se otáčely a mluvily a pak se znovu soustředily, dychtící touhou po podívané. Tyhle malé „nápravy“ pořádalo Velení pravidelně, zčásti šlo o krvežíznivou exhibici, zčásti o odstrašující příklad.

Kdybyste se zeptali kohokoli z vězňů, muže či ženy, řekl by, že tohle pravidelné veřejné mučení nesnáší, ale to by lhal – aspoň částečně. Ve skličující nudě a otupující beznaději tady v podzemí představovalo narušení jednotvárnosti.

Divadelní představení, které má každý rád.

Ale na druhé straně nebylo na zdejší Broadwayi moc z čeho vybírat.

Na rozdíl od ostatních vězňů Šakal sklouzl zrakem stranou od římsy. Vnímal, že Velení se dnes v noci – nebo možná ve dne – zúčastní akce osobně. Nevěděl, jestli je venku světlo, nebo tma.

Přítomnost Velení byla neobvyklá a Šakal se v duchu ptal, jestli si toho všiml ještě někdo jiný. Pravděpodobně ne. Velení se drželo ve skrytu, ovšem tyhle ukázky své moci mělo v oblibě.

Jeden ze strážců zvedl víko koše a Šakal zavřel oči. Pronikavý výkřik, který se rozlehl Úlem, cítil až v morku kostí. A pak následoval pach čerstvé krve.

Musí odtud sakra vypadnout. Vnitřně umírá: nezbyla mu žádná víra. Ani láska. Ani naděje, že se někdy něco změní.

Ale osvobodil by ho jen zázrak, a jestli ho život něčemu naučil, tak tomu, že zázraky se na zemi nedějí. A nahoře ve Stínu taky jen zřídka, pokud vůbec někdy.

Dav začal skandovat, nebylo cítit nic než krev a Šakal se otočil k podívané zády a klopýtal zpět do hlavního tunelu. I ve své beznaději a navzdory nespočtu mužů a žen namačkaných v jeskyni cítil v zádech oči sledující jeho odchod.

Velení pozorovalo jen a jen jeho.

Jako vždy.

KAPITOLA DRUHÁ

Caldwell, stát New York

Rhage si žil nejlíp, jak jen to šlo, a činil nejdůležitější rozhodnutí dnešní noci.

„Rocky Road,“ oznámil. „Rozhodně Rocky Road.“

Zatímco vyndával dvě misky a dvě lžíce, určené Pouze Pro Zvláštní Účely, jeho dcera Bitty se naklonila do staromódního truhlicového mrazáku a sáhla po litrovce, kterou si vybral. Pak přimhouřila oči na dalších zhruba třicet možností.

„A na co máš dneska chuť ty?“ zeptal se, opřel se bokem o kuchyňskou linku a čekal.

Když si někdo jiný vybírá zmrzlinu, nezasahujete. Ať to trvá sebedéle, bez ohledu na výsledek je to posvátná chvíle, snoubení nálady a chuti, rozmaru a rozmarnosti. Nezasvěcená třetí strana to nesmí uspěchat ani ovlivnit, i když je řečený čumil povoláním rodič.

„Na co dneska koukáme?“ zeptala se jeho dcera.

Na chvilku se zabral do pozorování jejích vlnitých hnědých vlasů a útlých ramínek. Měla na sobě jednu jeho černou košili, která jí sloužila jako dlouhé šaty, dolní okraj jí sahal až ke kotníkům a záhyby ji halily jako obřadní roucho. Rukávy si vyhrnula a kolem hubených nadloktí měla tolik nadbytečného materiálu, až vypadala, jako by měla na sobě dětské nafukovací rukávky s netopýřími křídly. Ale milovala jeho košile a on miloval, že je chtěla nosit.

Miloval svou dceru celou, zvlášť to, jak k němu vzhlížela – a ne proto, že byl v bagančatech o metr vyšší než ona. V jejích očích byl superhrdina. Ochránce rasy. Bojovník, který se stará o nevinné, choré, méně zdatné.

Což všechno byla pravda vzhledem k jeho roli v Bratrstvu černé dýky. Stál v přední linii obrany druhu před každým a všemi, kdo by mu chtěl ublížit. Ale díky ní se cítil silnější. Mocnější. Lépe připravený.

Nepřipadal si však neporazitelný. Ach, do háje s neporazitelností. Stejně jako u všech dobrých věcí i tady existovala rovnováha, a pokud šlo o Bitty, přestože mu dávala pocit životního cíle a síly, díky ní si až bolestně uvědomoval svou smrtelnost.

Bál se zemřít víc než kdy dříve.

„Tati?“

Rhage se vzpamatoval. „Co? Aha, ten film. Napadlo mě: Zombieland: Rána jistoty.“

„Tak mátovou s kousky čokolády.“ Rhage se té rozhodnosti musel usmát. „A nebude to Breyers, ale Ben & Jerry’s Mint Wonderland.“

Bitty popadla, co si vybrala, napřímila se, skleněné dveře mrazáku se s žuchnutím zasunuly zpátky na místo a zabránily chladu dál unikat. „Nevím ale, jestli potřebuju misku. Je to jen půllitr.“

Rhage pohlédl na to, co držela v ruce. Byl kupodivu zklamaný. Vždycky používali misky a lžíce, a právě proto majordomus Fritz míval od obojího pár právě tady, v zadním rohu kuchyně. Byla to součást rituálu.

„No, tak já si ji taky nevezmu.“ Odložil obvyklé misky, otevřel zásuvku a vyndal dvě utěrky. „Zabalíme si je do tohohle.“

Hodil jednu dceři, vyměnil jí lžíci za svou litrovku a pak vyrazili přes kuchyň hotelových rozměrů a přes spižírnu. Když se vynořili u úpatí hlavního schodiště ve vstupní hale, položil Bits ruku na rameno.

„Jsem rád, že mám dneska volno.“

„Já taky, tati. Co dělá noha? Je to dobré?“

„No jo. Žádné strachy.“ Bolest a kulhání si nechával pro sebe. „Kost srůstá přímo skvěle. Manny to vyřešil.“

„Je to dobrý člověk.“

„To je.“

Stoupali po schodech pokrytých červeným kobercem společně. Navzdory panovnickému majestátu, zlacení a křišťálu, mramorovým sloupům a malovanému stropu vysoko nad nimi to byl domov. Tady žilo Bratrstvo černé dýky se svými rodinami a pečovalo o Wratha, Beth a Malého Wratha. Tady se jim žilo nejlépe, tady pod tou mohutnou střechou, tady v těch bytelných kamenných stěnách, tady pod ochranou mhis, kterou instaloval Vishous.

Pevnost.

Hromský trezor, kam patří vzácné věci, zabezpečené před krádeží nebo zkázou.

Kinosál byl až na konci prvního patra, za Chodbou soch, v křídle pro personál. Vzhledem k tomu, že bylo po dvanácté a všední pracovní noc, nikdo kolem nebyl. Bojovníci, kteří měli službu, byli v terénu. Zranění, kteří potřebovali ošetření nebo rehabilitaci, byli ve výcvikovém centru. A personál měl pauzu na jídlo, poté co uvařil, naservíroval a uklidil po Prvním jídle. Mary měla mezitím sezení se Zsadistem dole v suterénu. Wrath a Beth si hráli s Malým Wrathem nahoře ve druhém patře. A ostatní shellan a děcka se nalézali ve skákacím hradu venku u bazénu.

Takže tu byl hezký klid.

Kinosál měl profesionální parametry: tribuna jako na stadionu s luxusními křesly čalouněnými kůží. Pult s bonbony a přístroj na výrobu popcornu, udržované jako všechno ostatní Fritzem. Obří plátno orámované rudými sametovými závěsy, které právě prošlo modernizací. Zvukový systém Dolby Surround a ještě něco navrch, se zesilovači, ze kterých cítíte dusot tyranosaura z Jurského parku až do morku kostí.

Rhage a Bitty zaujali místa přímo uprostřed, v polovině řad. Tam seděli i včera v noci, takže dálkové ovladače počítačového systému ležely v držáku na kelímky mezi nimi.

Bylo dílem okamžiku půjčit si film na Amazonu a pustit ho.

Odklopili víčka zmrzlin, uvelebili se a Rhage dlouze a zvolna vydechl.

Perfektní. Tohle je prostě…

„Na zdraví, tati.“

Bitty nastavovala lžíci a Rhage si s ní přiťukl svou. „Na zdraví, dcero.“

Ve tmě začínalo filmové dobrodružství a Rhage se usmíval tak široce, až zapomněl na zmrzlinu. Všechno na světě bylo, jak má být. Všechny kruhy uzavřené. Nic šedého v žádné oblasti života.

Měl svou dceru.

Měl svou milovanou shellan.

Měl své bratry a kámoše.

Ano, byl tu stres a ohrožení druhu trvalo a ti podělaní lidé pořád něco tropili. Ale připadalo mu, že jeho život se podobá tomuto opevněnému domu.

Pevný proti bouřím a útokům Osudu.

Schopný přestát vše, co se na něj sesype.

Bylo to poprvé a jedinkrát, co se takhle cítil, a nutilo ho to hluboko v kostech cítit, že ať se děje, co se děje, nic se nezmění. Mary je jeho srdcem a duší. Bitty jeho budoucností a nadějí. Bratři a přátelé údy jeho těla.

A všechno to bylo báječné.

Pustil se do Rocky Road… a netušil, co ho čeká. Kdyby ano, byl by si vybral úplně jinou zmrzlinu.

Třeba nějakou debilní vanilkovou.

Caldwell, stát New York, 1913

„Ach, ta ale byla krásná, a jak. A její sestra. Viď?“

Jabon mladší pokračoval o věcech, na které už ostatní účastníci večírku zapomněli, a do Rhageova těla se vkrádal pocit neklidné nudy, jako kdyby mezi prkny podlahy v hospodě prosakoval obsah kanalizace. Věru, musí se zbavit nejen otravné společnosti, ale i místa, kde se nalézá. Vzduch byl hustý kyselým pachem potu hlučných štamgastů a lepkavého moku z korbelů, třímaných všemi masitými pěstmi.

Jabon se naklonil blíž. „Pověz mi, cos jim udělal.“

Rhage soustředil zrak na dva opilce, sedící na stoličkách na protější straně stísněného a přeplněného podniku. Byli to lidé s plnovousy hustými jako psí srst a v oblečení barvy hnoje. Rozkymácení opilostí do sebe střídavě naráželi rameny a zase se od sebe odkláněli, doteky byly jako metronom odpočítávající čas k nevyhnutelné rvačce.

„Tak ty nechceš mluvit.“ Jabon si přisunul židli blíž a položil hladkou, zhýčkanou ruku na Rhageovo předloktí – ale hned ho to zase přešlo, když k němu Rhage sklouzl očima. Okamžitě svou muší váhu odtáhl. „Ale dobyl jsi je obě. A navíc zároveň. Musíš mi povědět, jaké to bylo.“

Rhage se vrátil zrakem ke dvěma nádeníkům na stoličkách. Teplota stoupala k bodu varu a on se obával, že jeden nebo oba jsou ozbrojeni.

„Přijdeš aspoň zítra večer? Ke mně domů? Budeš mít zase co dobývat, slibuju.“

Nádeník nalevo, ten s tmavšími vlasy, se otočil obličejem ke svému druhovi. Čelo svraštělé, bradu vystrčenou, obličej rudý jako dveře od stodoly, chrlil něco, co nemohly být než nadávky. A pak vstal, pevně jako stůl o dvou nohách. Vyzván ke konfrontaci rázem vyskočil i jeho druh.

Strčit. Odstrčit. A pak se ruka toho, který začal, ocitla pod špatně ušitým kabátem.

„… musíš přijít nazítří. Pověděl jsem už mnohým, že se zúčastníš. A slibuju, budou tam přístupné ženy…“

Rhage popadl Jabona vzadu za skvěle střižené sako s vysokým límcem. Strčil ho pod stůl a sám se také sehnul, když zazněl první výstřel. S ranou z pistole však opilecká dobrosrdečnost podniku ztratila veškerou bujarost. Nikdo ovšem nekřičel na poplach. Nebylo to poprvé, co se něco takového stalo, a lidé se kryli, jako by to měli nacvičené.

Jabon pod stolem valil světlé oči a pevně svíral svůj krásný kabát, přitahoval si klopy k hrdlu jako křehkou drátěnou košili z vlny a hedvábí a bavlny.

Následoval hluk a šoupání nohou, dav se honem schovával pod dubové stoly a židle, vedle kamenného krbu, za bar – ačkoliv ten hájil barman s vlastní pistolí, kterého víc zajímala obrana vlastního území než to, co se dělo v hospodě. To byl tedy dobrý obchodník.

„Co budeme dělat?“ Jabon ležel obličejem na hrubé špinavé prkenné podlaze. „Co budeme dělat, co budeme dělat…“

Rhage obrátil oči v sloup. Nebezpečí nepotrvá dlouho a měl pravdu. Tři výstřely a bylo po všem.

Mezi bytelnými nohami stolu a přes spleť převržených židlí hodnotil Rhage škody s pramalým zájmem. Oba bojovníci nehybně leželi, takže se posadil, protáhl se a zakroužil bolavou paží. Jabon zůstal ležet, jako by si stanovil za nový cíl stát se kobercem. Většina ostatních činila totéž.

Dveře hospody se otevřely a zavřely, jak někdo vstoupil. Rhage tomu nevěnoval pozornost. Tenhle lidský podnik byl známý jen nejrůznějšími problémy. Nepřítel nenavštěvoval tohle divadlo lidské zvrácenosti často, neboť bezduší nesnázím nenadbíhali, pokud se jim mohli vyhnout. Totéž platilo i pro upíry, ačkoliv příslušníci druhu mohli mezi bezocasé krysy zapadnout daleko snáz. A našinec toužil po dobrodružství.

Dobrodružství bylo vlastně to jediné, co měl.

Lidská rohož tvořená všemi těmi, kdo se snažili uhnout kulkám, se začala pohybovat, hlavy se zvedaly a trupy opatrně vstávaly.

Rostoucí netrpělivost, stejně typická pro Rhageovu tělesnou schránku jako plavé vlasy a modrozelené oči, zachytila narážku a šířila se mu mezi svaly a kostmi. Věčně v pohybu, otočil se k odchodu nejen od lidí a jejich pošetilosti, ale i od Jabonova ustavičného dotírání…

Rána přišla zleva a byla zasazená vší silou, něco velkého a těžkého srazilo Rhage zpátky na podlahu. Zatímco kratičký okamžik visel ve vzduchu, všiml si dvou věcí: za prvé, jak se mu zorné pole roztočilo, zpozoroval kulku letící prostorem, který právě z donucení uvolnilo jeho maso a kosti, olověný projektil se zaryl do dubového obložení útulné stěny hospody a vytvořil si kruhovou rakev pro své hladké kovové tělo.

Za druhé Rhage pochopil, kdo po něm skočil.

Ani jeho zachránce nepřestavoval žádné překvapení.

Dopad byl tvrdý, protože nesl jeho vlastní váhu a podobnou tonáž toho druhého, ale pohmožděniny mu nevadily. Znovu se podíval skrz les stolů a nohou a pozoroval potyčku, při níž ten, který předtím zahájil boj, nakrátko přišel k sobě, znovu zvedl zbraň a pokusil se postarat o to, aby druhého opilce skutečně usmrtil.

Nebezpečí, které představoval, však už v současnosti řešili ostatní hosté. Několik jich po něm skočilo a odzbrojilo ho.

Rhage se mohl důkladněji nadechnout, protože balvan už na něm neležel. A pak se k němu natáhla ruka a pomohla mu vstát.

Se smíchem ji přijal. „To byla docela zábava!“

Darius, syn Marklonův, byl zjevně jiného názoru. Bratrovy modré oči zbarvil nesouhlas do odstínu břidlice. „Chápeš to slovo jinak než já…“

„Musíš přijít rovněž!“

Rhage a jeho bratr ve službě shlédli na Jabona, který vylézal zpod stolu jako sysel z díry.

Dotěrný aristokrat tleskl rukama. „Ano, ano, ty rovněž. Nazítří v podvečer u mě doma. Víš přece, kde to je?“

„Budeme bohužel pracovat,“ oznámil Darius.

„To ano,“ přidal se Rhage, ačkoliv neměl žádné konkrétní plány.

„Budou tam ženy urozené krve.“

„Urozené komplikace, chceš říct.“ Rhage potřásl hlavou. „Jsou v mnoha směrech nepředstavitelně otravné.“

Darius zahákl ruku pod Rhageovu paži a vedl ho ke dveřím hospody. Když se Jabon snažil přidat, stačil jen přísný pohled přes rameno, aby ho vyléčil z nápadu odejít à trois.

Venku halil měsíc vesnickou krajinu do tetelivého osvětlení, obrysy obchodních budov z cihel a trámů posvátně zářily, jako by změnily svůj účel na jiný než přízemní, dočasnou starost o peníze. Léto v červnu teprve rozkvétalo, listy na stromech náměstí už byly plně rozvinuté, a přesto světle zelené. Nefritové, oproti srpnové tmavě smaragdové zeleni.

„Co děláš na takovém místě?“ otázal se Darius, když odcházeli po kočičích hlavách dláždění.

„Tutéž otázku bych mohl položit já tobě.“

Rhageova odpověď nevyzněla káravě. Nejenže se neobtěžoval se starostmi o druhé, ale také dobře znal Dariovu reputaci ohledně slušného uvažování a činů. Výlupek všech ctností by si spíš uřízl pravou ruku, než aby se zúčastnil nějakých prostopášností.

„Hledám dělníky,“ oznámil bratr.

„Za jakým účelem?“

„Mám v úmyslu postavit velice bezpečný a zabezpečený dům.“

Rhage svraštil čelo. „Nestačí ti tvůj současný příbytek?“

„Bude to pro jiný účel.“

„A ty bys na stavbu něčeho takového využil lidi? Musel by ses zbavit pracovních sil, až to bude hotovo, hrob za hrobem.“

„Hledám dělníky našeho druhu.“

„V té hospodě ti tedy pšenka nepokvete.“

„Nevěděl jsem, kam jinam jít. Náš druh je příliš roztroušený. V téhle bažině lidí našinec nenajde ani sám sebe.“

„Někdy je lepší zůstat neviditelný.“

Nocí provoněnou květinami začaly vyzvánět zvony a Rhage pohlédl k hodinové věži na caldwellském náměstí. Zastavil se a začal se usmívat, když si vybavil dosti pohlednou ženu povolné povahy, která bydlela o tři bloky dál.

„Odpusť mi, bratře. Musím někam zajít.“

Darius se také zastavil. „Na lov to nebude, předpokládám.“

„Zítra je rovněž čas.“ Rhage pokrčil rameny. „Tahle válka neskončí nikdy.“

„Při tvém zápalu pro konflikt máš pravdu.“

Darius se obrátil k odchodu, ale Rhage ho chytil za loket. „Abys věděl, dnes o půlnoci jsem odpravil dva bezduché, nebo myslíš, že tahle inkoustová skvrna je opravdu od inkoustu?“

Rhage mu nastavil rukáv kabátu z teletiny k prozkoumání. Dariův pohled však k němu nesestoupil.

„Dobrá práce, můj bratře,“ pronesl klidným tónem. „Jsem na tebe tuze hrdý.“

Na ta slova Darius vyprostil paži a odkráčel směrem ke břehu řeky. Ponechán sám sobě hleděl Rhage zamračeně na místo, kde bratr předtím stál. Pak se odebral opačným směrem.

Teprve když urazil určitou vzdálenost, dokázal se dostatečně zklidnit, aby se odhmotnil k ženě, která nikdy neodmítla jeho chlípné choutky. Namlouval si, že emoce, která ho pronásledovala a zdržovala, je hněv nad bratrovou upjatostí.

Málem té lži i věřil.

KAPITOLA TŘETÍ

Nazítří večer, jakmile se po západu slunce dostatečně setmělo, otevřela Nyx domovní dveře rodinné farmy. Následovaly vrzavé síťové dveře, a když vystoupila na verandu, zabouchly se, klaply a poskočily.

Slýchala ten zvuk celý život, a jak ho její uši zaznamenaly, zněly v jeho kadenci všechny struny jejího života. Dítě. Pretrans. Mladá dospělá. To, čím je teď… ať je to cokoli.

Janelle odešla před víc než padesáti lety…

Síťové dveře se otevřely a zase zavřely a Nyx věděla, kdo to je. Doufala, že bude chvíli o samotě, protože hodiny denního světla byly velice dlouhé. Ale dědečkova mlčenlivá přítomnost byla druhá nejlepší možnost. Kromě toho se nezdrží dlouho.

„Už do stodoly?“ zeptala se, aniž se po něm ohlédla. „Dneska sis trochu přivstal.“

Místo odpovědi jen zabručel a usedl do jednoho z proutěných křesel, která sám vyrobil.

Teď se zamračila a ohlédla přes rameno. „Tak ty nejdeš do práce?“

Dědeček vyndal z vytahané kapsy pracovní košile dýmku. Váček s tabákem už držel v ruce. Nacpávání hlavičky byl rituál, který jí připadal příliš intimní, než aby byla jeho svědkem, a tak se Nyx spustila na horní schod a zadívala se přes trávník ke stodole. Po cvaknutí jeho staromódního zapalovače následovala sladká vůně kouře, také dobře známá.

„Kdy odcházíš?“ zeptal se.

Nyx se otočila. Na rozdíl od bouchnutí síťových dveří nebo vůně dýmky byl dědečkův hlas něčím, co neslýchala často. A bylo náramné překvapení, že se tiché slabiky okamžitě neproměnily ve slova dávající smysl.

Když se to stalo, potřásla hlavou.

Ale to nebyla její odpověď.

Dědeček vstal a vykročil, obláčky voňavého kouře vycházející z jeho úst mu stoupaly nad hlavou a zůstávaly viset za ním. Myslela, že ji chce oslovit, ale nezastavil se a minul ji. Pokračoval po schodech dolů na svěží zelený trávník.

„Projdeme se,“ řekl.

Nyx vyskočila a dohnala ho. Nevybavovala si, kdy naposled ji o něco požádal, natožpak kdy stál o její společnost.

Mlčky pokračovali směrem ke stodole, kde otevřel boční dveře a velká vrata vjezdu nechal zamčená. Jak vstupovala do chladné tmy a vůně dřevěných hoblin, Nyx vnímala, že jí buší srdce. Tohle byl dědečkův posvátný prostor. Sem nikdo nechodil.

Nad ní a všude kolem zaplálo osvětlení a Nyx měla co dělat, aby se nezajíkla úžasem. Mezi krovy byly zavěšené šňůry malých světýlek, galaxie hvězd, a další staromódní osvětlovací tělesa vydávala zlatavou záři. Zhluboka se nadechla a nemohla se ubránit, aby nevykročila ke dvěma kozám na řezání uprostřed místnosti.

Na nich vznikalo umělecké dílo.

Čluny adirondackských průvodců byly záležitost půvabné minulosti, první vznikly v polovině 19. století a sloužily potřebám bohatých sportovců, kteří přicházeli na sever, aby si užili jezer a hor na severu státu New York. Projektované tak, aby se do nich vešli dva cestující se svými zavazadly, měly nižší borty a širší trup než kánoe a pohon obstarával průvodce, který zaujímal místo na středovém sedátku u vesel.

Ačkoliv se za posledních sto sedmdesát let mnohé změnilo, pořád se našli tací, kteří uměli ocenit starodávné, krásné klouzání ručně vyrobených výtvorů, a dědeček je vyráběl a prováděl na nich servis pro malou skupinu věrných zákazníků.

Nyx přejela prsty po dlouhých plátech syrového dřeva, ubíhajících horizontálně podél cedrových žeber.

„Už ji máš skoro hotovou.“ Dotkla se řádek drobných měděných hřebíčků. „Je krásná.“

Na kozách ve stodole se nalézaly čtyři další průvodcovské čluny: dva už dostaly poslední fermežový nátěr, jímž prosvítala medová barva i kresba dřeva. Z dalšího byla hotová teprve kostra. Čtvrtý se opravoval.

Nyx se otočila. Dědeček stál u své výstavy nářadí, lesklého aranžmá dlát, kladiv, ručních brusek a svorek, zavěšeného na stěně stodoly nad dlouhým pracovním pultem. Všechno mělo své místo a nic nebylo na elektřinu. Dědeček vyráběl čluny po staru… protože tak je dělal od té doby, co s tím ve viktoriánské éře začal. Stejný proces. Stejná disciplína.

„Kdy odcházíš?“ zeptal se dědeček znovu.

Zaostřila na něj zrak a uvědomila si, že v jeho přítomnosti často klopí oči. Zčásti za to mohla jeho až nadpřirozená sebekontrola a její pocit, že je mu milejší, když se na něj nikdo nedívá. Hlavně jí ale připadalo, jako by jí uměl číst myšlenky, a ty si raději nechávala pro sebe.

Možná jí do hlavy opravdu viděl, možná ne.

Bylo jí milejší to nevědět.

Bože, zestárl. Vlasy už měl úplně bílé a tváře propadlejší, než si pamatovala, ale ramena měl rovná a páteř taky. Určitě by s ním měly trávit víc času. U upírů bylo třeba dělat si starosti, jakmile se začaly projevovat první fyzické známky stárnutí. Pak už je obvykle chřadnutí bleskurychlé.

„Dědečku,“ ohradila se.

„Nelži mi, dítě. Je třeba brát ohled na jiné.“

Nemyslel samozřejmě sebe. Problém představovala Posie, kolem ní se všechno točilo. Jako vždy.

„O půlnoci,“ řekla Nyx. „Chci odejít o půlnoci.“

„Slyšel jsem tě mluvit s tím pretransem. Pověděl ti, kde je tábor?“

„Je mu špatně rozumět. Ale asi vím, kam jít.“

„Už přestal mluvit.“

„Než se rozední, bude mrtvý.“ Nyx si promnula oči. „Posie se zblázní. Musí přestat všechno zachraňovat. Každý není štěňátko, co si může nechat.“

„Tvá sestra má velké srdce a rozdala by se. Je už taková.“

„Měla by se probrat.“ Aby neklela, začala Nyx obcházet kolem průvodcovských člunů, hlasité kroky bagančat na pěkně umetené holé podlaze. „A já to musím aspoň zkusit.“

„Janelle taky je, jaká je. Vyčítáš Posie, že se snaží každého zachraňovat. Sama by ses tím měla řídit ohledně svého dnešního odchodu.“

„Jak to můžeš říct?“ Nyx pohlédla na dědečka. „Janelle trčí ve vězení…“

„Zasloužila si tam být.“

„Ne, nezasloužila…“ Nyx se nutila ke klidu. „Ona toho muže nezabila.“

Dědeček zabafal z dýmky, kouř, který vypustil do nehybného vzduchu, se šířil a pak rozplýval. Tvář měl tak klidnou a nehybnou, až musela odvrátit pohled od toho kontrastu ke svému vzteku.

„Nebudu pryč dlouho,“ řekla.

„Spíš už se nevrátíš,“ namítl. „Nesmíš se do toho plést, Nyxanlis. Je to moc nebezpečné.“

Sedm minut před půlnocí strkala Nyx poslední věci do batohu. Měla dvě láhve s vodou, šest proteinových tyčinek, baterku, flísku, jedny čisté ponožky a kartáček na zuby. Poslední položka ji napadla až dodatečně a byla to pitomost. Jako by si musela dělat starosti o dentální hygienu nebo páchnoucí dech?

Vyzkoušela tíhu batohu, když si ho hodila na záda, a zvedla z postele baseballovou čepici. Pak se zadívala na svůj tenký polštář. Samozřejmě tam zase složí hlavu. Vrátí se…

„Už je mu o moc líp.“

Nyx zavřela oči, než se otočila k sestře. A sakra dbala na to, aby na sobě nedala znát nic ze svého houby-je-mu-líp.

Posie se nakláněla do ložnice, oči jasné a zářivé, vlasy vlhké a rovné jako prkno, čerstvě umyté a voňavé. Na sobě měla blatouchově žluté šaty s drobnými modrými a růžovými kvítky, krajkový lem se dotýkal nártů bosých nohou.

„Pojď se podívat…“ Posie svraštila čelo, když si všimla bagančat, batohu a čepice. „Kam jdeš?“

„Nikam. Jenom na túru.“

„No tak jo.“ Zuřivě gestikulovala. „Pojď se sama podívat, jak je mu dobře!“

Nyx následovala sestru do vedlejšího pokoje pro hosty. V jeho šerém nitru ležela pod těžkými přikrývkami nehybná útlá postava.

Posie si nadzvedla dlouhou sukni a po špičkách přešla koberec. „Jsem tady, Petere. Jsem u tebe.“

Poklekla a vzala jeho ruku do dlaní. Jak třela palci dlaň, jež byla našedlá, a prsty, které nereagovaly pohybem, přiblížila Posie obličej těsně k polštáři. Bylo tam příliš mnoho prošívaných dek, než aby bylo něco vidět, ale zoufalé mumlání vycházející z jejích úst bylo přemlouváním, o němž Nyx věděla, že se nedočká odpovědi.

„Posie…“

Sestra nedočkavě vzhlédla. „Vidíš? Už je mu o moc líp.“

Nyx se zhluboka nadechla. „Kdy naposled promluvil?“

Posie se zadívala do přikrývek. „Spí. Potřebuje klid. Aby se uzdravil.“

Aby Nyx neřekla něco, čeho by pak litovala, hodila si batoh na záda a zamířila do kuchyně, aby vyšla ven zadními dveřmi. Rozhlédla se po nádobí, schnoucím v odkapávači. Po oknech s rozhrnutými těžkými závěsy, které je zakrývaly přes den. Po neuspořádané kytici lučních květin, jež Posie natrhala, než se vydaly na ten osudný nákup.

„Nyx?“ Posie vstoupila, obočí zvednuté, jako by měla obavy. „Ty nemyslíš, že se uzdravuje?“

Nyx si představila lopatu v sestřině něžné ruce. Hlínu z čerstvě vykopaného hrobu na jejích bosých nohou. Slzy stékající po jemné tváři.

„Ne, Posie. Nemyslím.“

„Ale včera v noci něco snědl.“ Sestra ťapkala k ní, svírala sukni zoufalýma, napjatýma rukama. „A dnes odpoledne trochu pil.“

Nyx se zadívala z okna nad dřezem. Stodola se zdála vzdálená, na míle daleko. Dědeček tam bude celou noc.

„Uzdraví se, ne?“ Posie začal selhávat hlas. „Chci říct, nezabila jsem ho, viď?“

Nyx zaklela, shodila batoh ze zad, houpal se jí v ruce.

„Nejdeš na túru?“ zeptala se Posie.

Nyx nechala batoh spadnout na podlahu a pak se shýbla a rozepnula zip. Vyndala jednu láhev s vodou a zhluboka se napila.

„Posie, poslouchej mě. Nehody se stávají. Vůbec jsi nechtěla…“

Dědeček vstoupil do kuchyně zadními dveřmi, nečekaně a tiše jako duch. Nepodíval se ani na jednu, když je míjel, pokynul jim a zamířil dolů do suterénu. Bylo divné, že za sebou nechal otevřené dveře, a jeho kroky zněly čím dál tišeji, jak sestupoval po schodech, které vybudoval vlastníma rukama. Možná potřebuje něco zezdola? Veškeré nářadí a dřevo a materiál pro výrobu člunů měl ve stodole, ale dole jsou plány na kánoe a rybářské veslice. A další schémata.

Uměl udělat ze dřeva takřka cokoli.

Když se nic neozývalo a dědeček se nevracel, Nyx pohlédla na Posie. Pak znovu na otevřené dveře.

„Co tam dole dělá?“ zabručela a postavila láhev s vodou na stůl.

Přistoupila ke schodům do sklepa a zaposlouchala se. Pak šlápla na horní schod.

Zezdola se ozval dědečkův tichý hlas: „Řekni sestře, ať počká nahoře.“

Nyx sevřela pevněji kliku dveří. „Posie, jdi si sednout k Peterovi. Za moment se vrátíme.“

„Tak jo. Přijdeš se rozloučit, než půjdeš?“

„Jo.“

Nyx počkala, až žluté šaty odplují z dohledu. Pak sestoupila dolů a zavřela za sebou dveře. Pod schody svraštila čelo, když se rozhlédla po myčce a sušičce. Zavřený vchod do podzemních pokojů a únikového tunelu. Uspořádané police s plechovkami barev, železářskými potřebami a zásobami.

„Kde jsi…“

„Tady.“

Nyx šla za hlasem kolem úpatí schodů a našla dědečka stát před úzkým průchodem v betonové zdi, který ještě nikdy neviděla. A když se přiblížila, sklonil se a odšoural z dohledu. Hluboko skloněná pokračovala v cestě stísněným tunelem do neproniknutelné tmy. O kus dál bylo slyšet odemykání těžkého zámku a pak zaplálo světlo z jediného zdroje.

„Co to…“

Nyx ztratila řeč, když vstoupila do prostoru s kovovými stěnami, velkého tři krát tři metry s dvouapůlmetrovým stropem. Na vzpěrách od podlahy až ke stropu se nalézal arzenál zbraní, munice a taktické výzbroje.

Zatímco se bránila šoku, dědeček přistoupil a zvedl prázdnou sportovní tašku. Položil ji na nízký stůl a začal vybírat pistole a zásobníky. Kus řetězu. Nůž. Bodec, který vypadal jako rekvizita z filmu o Drákulovi.

„Co to děláš?“

„Tvou povahu taky změnit nedokážu,“ opáčil s tichou rezignací. „Tak tě vypravím připravenou. Vím, že ses už naučila střílet. Vím, že už ses naučila bojovat. Tohle si vezmi a jdi. Já půjdu za Posie.“

S těmi slovy zapnul zip tašky, obrátil se k ní a podal jí tu sbírku zbraní.

„Jak to, že tu žiju odmalička, a nevím o tom?“ Když dědeček neodpovídal, potřásla hlavou. „Nevím, kdo jsi.“

„Stačí ti vědět, že jsem uchoval tvou sestru i tebe všechna ta léta v bezpečí.“

„Před jakými hrozbami?“

„Žádná část tohoto světa – ani těch ostatních – není bezpečná. Víš to stejně jako já. V tomhle ohledu jsme si podobní, ačkoliv jsem se léta snažil tu podobnost ignorovat. Bylo by mi milejší, kdyby sis užívala stejného života jako Posie.“

„To já nikdy nebudu.“

„A přesto jdeš za Janelle, protože ti srdce nedá spát.“ Dědeček potěžkal tašku. „To, co tam je, budeš potřebovat, jestli máš mít naději na návrat. Já ohlídám Posie.“

Zčistajasna Nyx klopýtavě zamířila k dýce s nebezpečnou… černou čepelí. „Je to to, co si myslím?“ Ohlédla se přes rameno. „Kdes to vzal?“

Dědeček na ni upíral pohled, taška zbraní, které jí vybral, visela ve vzduchu mezi nimi.

Dlouho bylo ticho. A pak Nyx udělala krok vpřed a ten arzenál přijala.

„Máš osmačtyřicet hodin,“ sdělil jí.

„A potom co? Přijdeš si pro mě?“ Když se nedočkala odpovědi, chtělo se jí zaklít. Jenže… „Počkej moment. Ty víš, kde je vstup do věznice, viď?“ Nic neříkal a Nyx zvýšila hlas. „Ty víš, kde je Janelle. Viď?“

„Máš osmačtyřicet hodin.“

„Jak ji můžeš nechat trpět? Padesát let.“ Zadívala se na zbraně. „Krucinál, ty víš, kde je Janelle, a neudělal jsi nic, abys jí pomohl dostat se odtud, i když je nevinná…“

„Věř si, čemu chceš.“

„Čemu chci? Ona toho muže nezabila!“

„Ano, zabila. A já byl ten, kdo ji udal.“

Nyx přestala dýchat. Předklonila se. Naklonila hlavu ke straně, jako by jí nesloužil sluch. „Cos to řekl?“

„Udal jsem tvou sestru pro vraždu.“

Nyx začala vrtět hlavou, ale zmocnila se jí závrať. „Proč bys to dělal? Jak jsi to mohl udělat? Jak jsi ji mohl poslat do té hrůzy? Slyšela jsem ledacos… a vím, že ty taky. Je to žena!“

Dědečkovy oči se na ni upíraly s obvyklým klidem a jí se v reakci na to šířil žilami vztek, jaký ještě nikdy nepocítila.

Namířila ukazováčkem na starce a promluvila tlumeným, chmurným hlasem. „Až se s ní vrátím, vezmu Posie a všechny vypadneme od tebe a z tohohle domu. Společná krev rodinu nedělá a já od téhle chvíle nejsem tvoje vnučka.“

Nyx se otočila na patě a zamířila do tunelu.

Těsně předtím, než se shýbla pod nízkým překladem, dědeček zopakoval: „Máš osmačtyřicet hodin.“

Nyx se přes rameno zamračila a litovala, že tu nemůže nechat zbraně, ale teď byla ještě odhodlanější vrátit se živá a vcelku.

„Nebo co,“ opáčila trpce. „Taky mě udáš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šakal.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.