Přeložila:

ANTONIE KRÁLOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Pan Pracháč

Vydání první

Copyright © 2017. MISTER MONEYBAGS by Vi Keeland & Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2476. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mister Moneybags

Český překlad © 2021 Antonie Králová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover model: Richeli Murari

Cover designer: Letitia Hasser, r.b.a. designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1716-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1717-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Vi Keeland

Penelope Ward

PAN

PRACHÁČ

Pravda je málokdy čistá a nikdy prostá.

Oscar Wilde

Kapitola 1

Bianca

Vypadá to, že firma toho pitomce zabírá celé nejvyšší podlaží.

Stiskla jsem knoflík na ovládacím panelu výtahu a doťukala do telefonu zbytek otázek k rozhovoru. Moje editorka Sylvie nebude mít radost – měla jsem je odevzdat už před dvěma dny a teď nebude mít čas navrhnout změny. Navrhování změn pro ni bylo vším.

Už nyní jsem měla na domluvenou schůzku pět minut zpoždění a ten zatracený výtah se příšerně ploužil. Několikrát jsem prstem píchla do tlačítka s číslem 34 a zavrčela, že příště to vezmu po schodech. Ale koho jsem chtěla obelhat? V těchhle botách? V upnuté sukni? Byl zázrak, že jsem dokázala zvednout nohu na chodník, když mě taxík vysadil před budovou.

Hlasitě jsem vzdychla. Jedeme vůbec? Byl to rozhodně ten nejpomalejší výtah, jaký jsem poznala. Naštvaná, a snad trochu nervózní z nadcházejícího rozhovoru, jsem znovu píchla do ovládacího panelu. Mačkala jsem knoflík a úpěla. Dělej, jedu pozdě.

Když se zdálo, že kabina konečně nabrala rychlost, ulehčeně jsem vydechla. Jenže najednou sebou výtah trhl a zastavil se a kolem se rozhostila tma.

„Tak a teď jste ten zatracenej krám rozbila,“ promluvil za mnou temný hlas. Nadskočila jsem a mobil mi vypadl z ruky. Podle zvuku, s jakým dopadl na podlahu, bylo jasné, že je po něm.

„Do prdele! Koukněte, co jste mi provedl!“ Sehnula jsem se a šmátrala rukou po podlaze, ale nemohla telefon najít. „Můžete aspoň rozsvítit, abych našla svůj mobil?“

„Velmi rád.“

„Díky,“ zafuněla jsem.

„Jenom kdybych měl u sebe telefon.“

„Děláte si srandu? Vy nenosíte mobil? Kdo dneska chodí bez něj?“

„Možná byste to měla zkusit. Kdybyste nebyla tak zabraná do toho svého, nebyli bychom teď tam, kde jsme.“

Narovnala jsem se a založila si ruce v bok. „Jak to?“

„Byla jste tak zaměstnaná s tím svým datlováním, že jste si ani nevšimla, že nejste v kabině sama.“

„No a?“

„Kdybyste o mně věděla, nenadskočila byste, když jsem promluvil, a nevypadl by vám telefon z ruky. Pak bychom měli světlo a vy byste viděla na ovládací panel, takže byste ještě dvacetkrát nebo třicetkrát mohla zmáčknout ten knoflík. To by určitě pomohlo.“

Ucítila jsem, že se muž za mnou pohnul.

„Co to děláte?“

Když odpověděl, hlas přicházel odjinud než prve. Teď byl nalevo ode mě a víc dole.

„Hledám váš telefon.“

Byla tam opravdu tma jako v pytli. Neviděla jsem zhola nic, ale cítila jsem pohyb vzduchu a věděla, že zase vstal.

„Natáhněte ruku.“

„A vy mi do ní dáte telefon?“

„Ne. Stáhnul jsem si kalhoty a strčím vám do ní svýho ptáka. Panebože, vy jste ale trubka, ach jo.“

Uvědomila jsem si, že mě nemůže vidět, a tak jsem se usmála a natáhla ruku. „Jenom mi vraťte můj mobil.“

Jednou rukou nahmatal tu moji a držel ji, než mi do dlaně vložil přístroj. „Máte hezký úsměv. Měla byste ho používat častěji.“

„Není vidět na krok. Jak můžete vědět, jaký mám úsměv?“

„Vidím vaše zuby.“

Pustil mi ruku a mě okamžitě přepadla panika. Sakra. Teď ne. Ne tady.

Chňapla jsem po jeho ruce, než ji stihl odtáhnout. „Omlouvám se… já… ehm… můžete mě jenom chvíli držet za ruku?“

Beze slova udělal, oč jsem žádala. Jen tam stál a držel mě za ruku. Občas ji stiskl, jako by cítil, že potřebuju oporu. Pak ze mě vlna paniky začala opadat a postupně jsem uvolnila sevření. „Už mě můžete pustit. Promiňte. Jen mě přepadla panika.“

„Už je to pryč?“

„Občas se mi to stává. Bojím se, že čím déle tady takhle zůstaneme, tím větší je šance, že přijde další nával. Mluvte na mě, ať na to nemyslím.“

„Dobře. Jak se jmenujete?“

Přepadla mě nutkavá touha vykřiknout.

„Aáááááááááááááááá!“

„Co bylo sakra tohle?“ zavrčel.

Vykřikla jsem znovu a ještě hlasitěji.

„Proč to děláte?“

Místo odpovědi jsem vydechla a řekla prostě: „Uf, to bylo fajn.“

„Úplně jste mě vyděsila.“

„Pardon. Tímhle způsobem zaháním paniku – tím, že z plna hrdla křičím.“

„Nic lepšího tam nemáte?“

„Používám i další techniky. Například si můžu hrát s koulemi.“

„Prosím?“

„Hrát si s koulemi opravdu pomáhá.“

„S… koulemi? Připadáte mi jako ženská. Pěkně tvarovaná, aspoň zezadu.“

„Myslím baoding koule. Kovové meditační kuličky. Protáčím je v dlani. Pomáhá mi to se uklidnit.“ Zuřivě jsem se začala přehrabovat v kabelce.

„Co je to za šustění?“ zeptal se.

„Snažím se je najít. Měla jsem je někde v kabelce.“ Potmě se mi nedařilo je nahmatat. „Krucinál, kde jsou?“

„Jestli potřebujete, můžete si pohrát s mýma,“ uchechtl se.

„Jste nechutnej. Svoje koule si laskavě nechte.“

„Ale no tak. Nemyslím to vážně. Vzpomeňte si. Vy jste přišla s koulemi. Zůstali jsme viset potmě ve výtahu. Byl to jen vtip, proboha.“

Konečně jsem své čínské koule našla. „Hurá, tady jsou.“ Zhluboka jsem se nadechla a začala je protáčet v ruce. Soustředila jsem se na uklidňující zvuk tření kovu o kov.

„Cinkají. Jaká nádhera,“ utrousil sarkasticky. „Co přesně s nimi děláte?“

„Točím s nimi.“

„A pomáhá vám to?“

„Jo.“ Po několika minutách jsem se obrátila k němu. „Nastavte ruku.“ Položila jsem mu koule do dlaně. „Držte je ukazováčkem od sebe. Řekla jsem ukazováčkem, ne prostředníčkem,“ připomněla jsem mu, když jsem cítila, že používá nesprávný prst.

„Aha, dobře. Stejně bych ho měl radši nechat odpočinout. Jestli se ten výtah brzy nerozjede, asi ho budu muset opakovaně zvednout.“

„Vy si z toho děláte srandu. Vraťte mi to.“ Sebrala jsem mu koule z ruky.

„Jednou jsem měl rande s holkou, která se ke mně naklonila přes stůl, aby mi řekla, že má v rozkroku zastrčený koule.“

„Venušiny kuličky.“

„Aha, takže je znáte.“

„Jistě.“

„Vida, odbornice na koule. Používáte Venušiny kuličky?“

„Ne. K orgasmu nepotřebuju žádný kuličky.“

„Vážně?“

I když nebylo nic vidět, bylo jasné, že se na mě usmívá. Potřásla jsem hlavou. „Tenhle rozhovor se stáčí nějakým divným směrem.“

„Myslíte, že až teď? Já bych řekl, že se tam stočil ve chvíli, kdy jste mi protrhla ušní bubínky.“

Celá situace byla směšná. Najednou jsem se rozesmála. Kovové kuličky mi vyklouzly z ruky a odkutálely se pryč.

„A máte po koulích.“

Strohost, s jakou to vyslovil, ve mně vyvolala ještě bouřlivější záchvat smíchu. Smál se se mnou, jako bychom oba propadli hysterii. Z té situace jsme přišli o rozum.

Nakonec jsme se usadili na podlaze se zády opřenými o stěnu. Minuty odbíhaly v tichu. Uvědomila jsem si, že zatraceně pěkně voní. Byla to směs parfému a vlastního tělesného pachu. Přemýšlela jsem, jestli i tak pěkně vypadá. Hlas měl tedy zatraceně sexy.

„Jak vypadáte?“ zeptala jsem se nakonec.

„Brzy se to dozvíte.“

„Snažím se konverzovat.“

Když se ke mně naklonil, cítila jsem chvění jeho slov.

„Jak si myslíte, že vypadám?“ Hlas měl vážně vzrušující.

Odkašlala jsem si. „Máte moc hezkej hlas, takovej mužnej. Představuju si vás jako staršího noblesního muže. Možná vypadáte jako James Brolin.“

„To by šlo.“

„A co já?“ zeptala jsem se.

„Víte, já jsem si vás prohlídnul – zezadu. Takže už vím najisto, že máte úžasnej zadek a krásný zuby, protože prakticky svítí ve tmě.“

Trochu se mi zadrhl dech.

Musel cítit, že mi opět pracují nervy, protože dodal: „Jestli chcete zase řvát jako hyena, zkuste například volat o pomoc. Ať ten kravál aspoň k něčemu je.“

Náhle jsem vyskočila a začala bušit do dveří výtahu. „Pomóc! Pomóc!“

Moje volání nikdo nevyslyšel.

„Fajn, můžete toho nechat.“

Vrátila jsem se k němu na zem a cítila, jak mě znovu přepadá panika. Potmě bylo opravdu těžké tyhle návaly zahnat. Zatím jsem s nimi nikdy nemusela bojovat v černočerné tmě.

„Můžete mě zase chytit za ruku?“

„Jasně,“ řekl jen.

Pevně sevřel mou dlaň ve své. Jelikož nebylo nic vidět, soustředila jsem se na ostatní smysly, především na čich a hmat. Zavřela jsem oči, vychutnávala si stisk jeho velké teplé dlaně a vdechovala jeho vůni, zatímco jsem se snažila uklidnit.

Náhle mě pustil a vyskočil. „Světlo!“

Zamrkala jsem a všimla si, že světla ve výtahové kabině se opět rozsvítila.

„Světlo!“ vykřikla jsem.

Když jsem se instinktivně otočila, abych se k němu přitiskla, strnula jsem a srdce se mi skoro zastavilo. Několik vteřin jsem si ho prohlížela. Ten chlap byl ještě hezčí, než jsem si představovala – až jsem se zastyděla za to, co se potmě událo.

Vůbec nevypadal jako James Brolin. Byl mladší a živočišnější. Hádala jsem mu něco přes třicet. Měl tmavé vlasy barvy inkoustu, vyčnívající zpod obráceně nasazené baseballové čepice a spadající přes uši, ocelově modré oči a strniště té správné délky na krásně tvarované bradě. Nebyla jsem schopna slov.

„Ahoj,“ řekla jsem omámeně, jako bychom se právě potkali.

„Ahoj,“ mrkl a blýskl nebezpečně svůdným úsměvem.

Kapitola 2

Dex

Páni. Moje malá kuličkářka je celkem kočka.

Než zhaslo světlo, viděl jsem ji jen zezadu. Teď jsem hleděl do jejích nádherných, velkých hnědých očí a říkal si, že tahle porucha výtahu nakonec nebyla tak špatná.

Odkašlala si. „Světlo svítí, ale pořád tu visíme.“

Zmáčkl jsem pár tlačítek. „Vypadá to tak. Ale posunuli jsme se správným směrem. Tahle věc se určitě za chvíli pohne.“

A tou věcí nemyslím svýho ptáka, i když bych přísahal, že sebou cuknul, když si olízla rty.

Udělej to znova.

Krucinál.

Je nádherná.

Přejel jsem ji očima odshora dolů a zpátky a líbilo se mi, jak malé knoflíčky její střídmé blůzy tvoří cestičku k jejímu úžasnému výstřihu. Hned bych se k té kůži přisál.

Možná bych ji dokázal přemluvit k nějakým hrátkám.

„Kam máte namířeno, až se odtud dostaneme?“ zeptal jsem se.

„Do třicet čtyřky,“ odpověděla.

Cože? Ona jede do mého patra? Vím jistě, že pro mě nepracuje. Tenhle obličej, ty oči bych si pamatoval.

„Co tam máte za práci?“

„Mám to potěšení vést rozhovor se samotným panem Pracháčem.“

Jako by mě kopla do břicha.

Aúúú.

To nevěstí nic dobrého.

Polkl jsem, naklonil hlavu ke straně a dělal nechápavého. „S kým?“

„S nepolapitelným Dexterem Truittem. Výkonným ředitelem Montague Enterprises. Patří jim celé vrchní patro.“

Teď jsem nesměl ztratit dekorum.

„Proč mu říkáte pan Pracháč?“ zajímal jsem se.

„Představuju si ho jako nerudnýho, nenasytnýho skrblíka. To jméno mi k němu pasuje. Samozřejmě ho ale vůbec neznám.“

„A proč si ho tedy představujete takhle?“

„Mám svoje důvody.“

„Možná byste si neměla myslet o lidech to nejhorší dřív, než je potkáte.“ Přestože jsem znal odpověď, zeptal jsem se: „Proč s ním vlastně děláte rozhovor?“

„Pracuju pro obchodní časopis, Finance Times. Slíbil nám exkluzivní rozhovor a dali to mně. Má to být o jeho začátcích. Co převzal firmu od svého otce, držel se v ústraní, neposkytoval rozhovory, ani se nenechal fotografovat. Umí se dokonale skrývat. Když jsem se dozvěděla, že nám přislíbil svůj první rozhovor, skočila jsem po té příležitosti.“

„Ale proč? Když ho nemáte ráda…“

„Říkala jsem si, že bude legrace ho grilovat.“

„Nepřipadáte mi jako někdo, kdo dokáže někoho grilovat, zvlášť když vezmu v úvahu vaše návaly paniky.“

„Můžete mi věřit, že na tohle se dokážu udržet pohromadě. To si nenechám ujít.“

„Vážně byste neměla soudit knihu podle obálky. Už jste se rozhodla, že ten chlap je padouch, a přitom jste ho v životě neviděla. Jenom to, že je někdo bohatý a mocný, z něj ještě nedělá zloducha.“

„Není to jenom tohle.“

„A co tedy?“

„Řekněme, že jsem se na tenhle rozhovor připravovala a mám informace z první ruky, že ten chlap je parchant. Nedá se to přejít jen tak.“

Do prdele. Začal se mi zrychlovat tep. Potřeboval jsem zjistit, proč je vůči mně tak předpojatá. Zřejmě nemá ani tušení, že já jsem Dexter Truitt. Nejspíš za to vděčím sportovnímu oblečení, co mám na sobě. Vypadám spíš jako poslíček než ředitel milionové korporace.

Mám v kanceláři sprchu a šatnu a měl jsem v plánu se nahoře převléct po cvičení. Říkal jsem si, že rozhovor nestihnu včas.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Bianca.“

„A jak dál?“

„Bianca Georgeová.“

Přesně tak zní jméno reportérky, s níž jsem se měl setkat.

„Rád vás poznávám, Bianco.“

„A vy jste?“

A já jsem?

Mám jí říct, že rozhovor s panem Pracháčem začal ve chvíli, kdy nastoupila do výtahu, nebo mám dál předstírat, že jsem ten prostý hoch, kterému se otevřela? Druhá varianta slibovala daleko větší legraci.

Moje jméno.

Moje jméno.

Zíral jsem na obálky, které jsem si vyzvedl cestou z posilovny. Ležely na podlaze vedle jejích kovových kuliček.

Obálka.

Štos obálek.

Louka.

Rákosí.

Podíval jsem se na dveře.

The Doors.

Jim Morrison.

Jim.

James.

Jay.

Reed. Jay Reed.

„Jay Reed.“

„Teší mě, Jayi.“

„Nápodobně, Bianco.“

V interkomu promluvil hlas. „Tady Chuck Sansone ze správy budovy. Je tam někdo?“

„Ano!“ odpověděla Bianca. „Jsme tu! Uvízli jsme!“

„Rád bych vám oznámil, že během chvilky vás dostaneme ven. Nehrozí vám žádné nebezpečí a už pracujeme na vašem vyproštění.“

Bylo na ní vidět, jak se jí ulevilo.

„Díky. Díky mockrát! Prosím, nepřestávejte nás informovat.“

„Samozřejmě.“

Já jsem si ovšem nepřál nic víc než zůstat s ní v tomto stísněném prostoru. Potřeboval jsem přijít na kloub tomu, proč mě nenávidí, ale svým způsobem jsem si užíval roli Jaye, obyčejného kluka, o kterém neměla žádné pitomé předsudky.

„Co děláte, Jayi?“

Díky svému oblečení jsem dokázal přijít na jedinou věc. „Provozuju vlastní cyklistickou kurýrní službu. Jedu do šestadvacátýho poschodí.“

„Aha, proto takovej balík.“

„To jako já?“

Trochu se zarděla. „Ne, ty obálky tamhle.“ Potěšilo mě, že se konečně naladila na můj styl humoru.

„Já vím. Jenom jsem vtipkoval.“

Pořád se červenala. Rozsvícení světel jako by změnilo situaci. Určitě se jí líbím. Někdy to zkrátka víte. Když si všimla, že si ji prohlížím, zatřepetala řasami a sklopila zrak k podlaze.

No jo, ta na mě letí.

„Jak jste se dostala k té práci? Mluvit s lidmi, který nemáte ráda?“

„Pracovala jsem jako makléřka na Wall Street.“

„Jak se z makléřky stane novinářka?“

„Nijak. Vede to k nervovému zhroucení, při kterém vás napadne dělat novinařinu. Aspoň svým způsobem zůstávám v oboru, když pracuju pro obchodní časopis.“

„Kolik času myslíte, že vám rozhovor zabere?“

„No, už teď jdu pozdě. Takže kdoví, jestli k němu vůbec dojde.“

„Za těchto okolností to jistě pochopí.“

„Já bych spíš řekla, že věděl, že jedu nahoru, a zařídil celou tuhle nehodu. Možná dostal před svým prvním rozhovorem trému.“

„Řekl bych, že teď už malinko přeháníte. Asi by spíš zavolal a rozhovor zrušil, než by si hrál s výtahem. Nejste vy tak trochu paranoidní, Georgino? Ale máte štěstí, že vím, jak vás toho zbavit.“

„Má s tím co dělat váš pytel?“

Zaklonil jsem hlavu a zasmál se. „Ani můj pytel, ani vaše koule.“

„Jak mě chcete vyléčit z paranoi?“

„Kroblihou.“

„Jaký hou?“

Zasmál jsem se. „Vy neznáte kroblihy? To jsou napůl croissanty a napůl koblihy.“

„Aha, myslím, že jsem je viděla v televizi. Z té pekárny na Spring Street?“

„Jo. Jsou výtečný. Máte chuť, až tam nahoře skončíte?“

Bianca přikývla. „To bych ráda.“

To bych prosil.

„Jestli se odsud vůbec dostaneme.“

Jakmile to dořekla, kabina se trochu zhoupla a údržbář nám z interkomu oznámil, že výtah je opravený.

Stiskl jsem tlačítka našich cílových poschodí a ejhle, vyjeli jsme. Zmocnily se mě smíšené pocity.

Když jsme zastavili v mém předstíraném cíli, postavil jsem se do dveří a bránil jim v zavření. „Jak se s vámi spojím, až budete hotová?“

Bianca po mně blýskla očima. „Proč vlastně nenosíte telefon?“

„Dlouhá historie. Možná když mi prozradíte nějakou špínu na vašeho pana Pracháče, povím vám to.“

Pravda byla, že včera večer jsem si jako blbec zapomněl mobil u Caroline. Přece jí neřeknu, že telefon leží v bytě mojí dlouholeté nezávazné milenky.

„Sejdeme se před domem,“ navrhl jsem.

„Jak poznáte, že jsem skončila?“

„Prostě na vás počkám.“

„Myslíte to vážně?“

„Jistěže. Můžu si pročíst u stánku časopisy. Třeba se dozvím, co Bianca Georgeová píše v posledním čísle Finance Times.“ Mrkl jsem.

„Fajn,“ usmála se. „Brzy na shledanou.“

Když se dveře výtahu zavřely, srdce mi zběsile bušilo. Okamžitě jsem zamířil k recepci téhle náhodně zvolené společnosti a poklábosil s recepční, aby mi půjčila telefon.

Zavolal jsem své sekretářce.

„Zdravím, Josephine. Jak víte, dnes ráno má se mnou přijít na rozhovor Bianca Georgeová z Finance Times. Potřebuju, abyste ji nejdřív nechala asi tři čtvrtě hodiny čekat, a teprve pak, a ani o minutu dřív, jí sdělila, že dnes už nebudu pro rozhovor k dispozici. Nabídněte jí, že si po e-mailu domluvíme nový termín.“

„A proč ji tedy mám nechat čekat? Tomu nerozumím.“

„Nemusíte tomu rozumět. Stačí, když to uděláte, ano?“

„Ano, pane.“

Přestože jsem svůj soukromý mobil nechal u Caroline, v kanceláři jsem měl služební.

„A můžete prosím někoho poslat s mým telefonem do dvacátého šestého patra, teď hned? Mám ho v nabíječce na stole. Budu čekat u výtahu.“

„Zařídím.“

Během těch pětačtyřiceti minut jsem potřeboval pořešit spoustu věcí a první z nich bylo opatřit si kolo. Jaký bych to byl kurýr bez kola?

„Ještě jedna věc, Josephine. Můžete mi najít nejbližší obchod s jízdními koly od naší kanceláře?“

Dala mi jméno obchodu asi deset minut daleko. Můj řidič byl pryč, takže když mi přinesli telefon, chytil jsem si taxi a koupil si kolo, které podle prodavače bylo nanejvýš vhodné pro poslíčka, až na to, že ten by sotva potřeboval dvoumístnou verzi. Až přijde čas, nějaké vysvětlení určitě vymyslím.

V nově zakoupené přilbě jsem úzkostlivě čekal před domem. Když jsem ji spatřil vycházet, vypadala nanejvýš rozzlobeně.

„Co se stalo?“

„Ten blbec mě nechal čekat.“

„Neřekl proč?“

„Ne. Nechali mě čekat, aby mi nakonec řekli, že musí rozhovor zrušit. Údajně si chce domluvit jinej termín, ale to mu nesežeru.“

„Víš co? Kašli na něj,“ řekl jsem a podal jí druhou přilbu, kterou jsem koupil.

„Máš pravdu. Kašlu na něj.“

„Musíš se vrátit do práce?“

„Ne, na to po tomhle taky kašlu.“

„Nasedni si,“ pokynul jsem jí hlavou.

Prohlížela si kolo. „Proč jezdíš na dvojkole?“

„Mám několik kol. Na tomhle jezdím, když potřebuju pomocníka. A dneska jsem si ho musel vzít, protože to druhý jsem píchnul. Připadá mi to jako zásah osudu. Protože dneska budeš mým pomocníkem ty, Bianco Georgeová. Teď si nasaď helmu.“

Sedla si na zadní sedadlo a společně jsme šlapali pryč.

„První zastávka kroblihy,“ promluvil jsem přes rameno.

„A co bude druhá?“ volala ve větru.

„Kam nás cesty zavedou, Georgino.“

Kapitola 3

Dex

„Viděls to?“

„Co?“

Mám-li být upřímný, měl jsem problém soustředit se na cokoli jiného než její ztvrdlé bradavky prosvítající skrz tenkou blůzku.

„Ty dva chlapy.“

Bianca ukázala na dva kravaťáky na lavičce vedle dlážděného chodníku asi patnáct metrů od místa, kde jsme seděli na trávě. Bylo to poprvé, co jsem od časů svého dětství vkročil na trávník v Central Parku. Přestože jsem na něj měl ze svého bytu nádherný výhled, většinou jsem neměl čas se jím kochat.

„Co je s nima?“

Ukázala bradou směrem ke starší dámě, která kolem nich právě prošla. „Ta paní skoro zakopla a upadla.“

„A oni za to můžou?“

„Ten nalevo měl tak natažený nohy, že sotva měla místo projít. Ta cestička je jenom asi metr široká a on měl nohy vystrčený skoro do půlky.“

„Je vysokej. Pochybuju, že měl v úmyslu ji srazit.“

„Možná že neměl. Ale to je problém u podobných lidí. Neberou ohled na ostatní kolem sebe. Vnímají jenom to, co se jich přímo týká. Vsadím se, že kdyby kolem procházela ženská v upnutých legínách a s hlubokým výstřihem, uhnul by nohama, protože by si ji chtěl prohlídnout.“

„Koukám, že všichni, co nosí obleky, ti tak trochu leží v žaludku.“

„Ne.“ Bianca si rozbalila oběd. Koupili jsme si burgery s hranolky v bufetu, kolem kterého jsem milionkrát prošel, aniž bych do něj zavítal. „Existuje nepřímá úměra mezi kvalitou látky, co má chlap na sobě, a jeho chováním. Čím vyšší základ daně, tím horší způsoby.“

„Myslím, že to nafukuješ. Kde máte data, co dokládají tohle odvážný tvrzení, slečno Finance Times?“

Sáhla do papírového kelímku hranolků uvnitř bílého sáčku a jeden vytáhla. Zamávala mi s ním před obličejem. „Předvedu ti svůj výzkum. Chceš se vsadit?“

„To záleží na tom o co.“

Ukousla si hranolku a ušklíbla se. „Už víš, že prohraješ, co?“

„Nic takovýho jsem neřekl. Ale než na něco kývnu, chci znát všechna fakta.“

„To určitě, srabe.“

Zasmál jsem se. „Tak o co, chytrolíne?“

„Vsadím se, že dokážu, aby ten moula uhnul nohama, aniž ho požádám.“

„A jak to hodláš udělat?“

„Sázka?“

Zaujalo mě to. „Řekni cenu.“

Na chvíli se zamyslela. „Když vyhraju, odvezeš mě na svým kole domů, aniž bych šlapala.“

„A když prohraješ?“

„Já budu šlapat a ty můžeš sedět vzadu a odpočívat.“

Já měřím metr osmdesát pět a vážím osmdesát osm kilo. Ona má sotva padesát i s postelí. Neexistovalo, aby mě tahle holka vozila na kole po městě.

„Víš co? Když vyhraješ, odvezu tě, kam budeš chtít, s nohama nahoře. Ale když prohraješ, musíš se mnou povečeřet. A vezmu tě do pěkný restaurace plný chlapů v drahých oblecích.“

Vypadalo to, že se jí sázka líbí. Plácli jsme si.

„Jdu do toho. Ale připrav se na pěknou rozcvičku dneska odpoledne.“

Sám jsem jí chtěl dát dobrou rozcvičku, ale ta neměla nic společného s bicyklem.

Vstala a oprášila si z rukou trávu. „Můžu si půjčit tvoji teplákovku?“

Do posilovny jsem šel v bundě s kapucí. Protože bylo venku pěkně, nacpal jsem ji do jedné brašny na svém novém kole. V druhé byly její kabelka a sandály. Než si se mnou sedla na kolo, přezula se ze slušivých podpatků do žabek, které měla schované v kabelce.

Bianca vytáhla z kabelky sponku a svázala si dlouhé vlasy do drdolu. Pak si oblékla moji teplákovou bundu, zapnula zip až nahoru a přetáhla si kapuci přes hlavu.

„Co děláš?“

„Projdu kolem těch dvou a ukážu ti, že si ani nevšimnou, že jsem skoro upadla.“

„A na to potřebuješ bejt inkognito?“

Stáhla si bundu co nejníž, aby jí zakryla zadek. Visela jí až ke kolenům. „Skrývám svoje aktiva.“

„Máš je vážně pěkný.“

Zahalená do bundy větší o čtyři čísla a s krásným obličejem skrytým hluboko v kapuci se vzdálila. Trošku se proběhla a pak vstoupila na betonovou cestičku. Když došla ke dvojici kravaťáků, předstírala, že zakopla. Jeden z nich krátce vzhlédl a pokračoval v hovoru. Vážně nám nedělali dobré jméno.

S úsměvem, jako by už vyhrála, se vrátila ke mně. Hned si začala svlékat bundu. „Viděls. Burani. Žádný vychování. Ten, co se na mě ani nepodíval, má určitě výhled na park ze svýho obýváku.“

Teď nebyla vhodná chvíle na to zmiňovat, že bydlím na Central Park West a mám výhled na park z obýváku plus ložnice. Což mi připomnělo, kam ji sakra vezmu, když řekne, že chce jít ke mně domů? Cyklokurýr Jay by si na mojí adrese nemohl dovolit ani kumbál.

Jakmile si svlékla bundu, rozepnula si ještě několik knoflíčků na blůze. Jestliže předtím jsem se mohl domýšlet, co skrývá pod hedvábím, teď dávala na odiv dokonale opálenou kůži a slibnou rýhu. Zajímalo mě, jestli nosí pushupku, nebo má tak pěkně oblá prsa od přírody.

„Tohle rozdá karty trochu jinak, nemyslíš?“ Rozpustila si vlasy a nechala je rozevlát, načež sáhla do kabelky pro jasně červenou rtěnku. „Nemělo by záležet na tom, kdo prochází kolem.“ Pak shodila žabky, vytáhla z brašny sexy sandály a obula si je. Otočila se ke mně. „Připravený?“

Opřel jsem se o lokty, abych si vychutnal představení. Bylo mi naprosto fuk, co dělají ti dva, ale líbilo se mi pozorovat Biancu, jak předvádí své vnady.

„Jdi do toho.“

Stejně jako předtím nejprve trochu poodešla, než vykročila po cestičce. Jak kladla jednu nohu před druhou, houpala se v bocích. Přímo před lavičkou upustila gumičku z vlasů. Otočila se, dramaticky se ohnula v pase a dopřála těm dvěma fantastický pohled na své úžasné pozadí. Pak se narovnala, vyzývavě se podívala mým směrem a udělala dalších pár kroků. Když byla asi metr od lavičky, muž v obleku skrčil nohy, aby mohla projít.

Pak ji sledoval pohledem celou cestu až ke mně.

„Ohromný. Vážně ohromný.“

„Myslím, že cestou domů musím udělat pár zastávek na nákup,“ řekla škodolibě.

„Nech mě hádat. Cihly?“

Zasmála se. Líbilo se mi, že si jen zula boty a posadila se do trávy a vůbec se nestarala, jestli se umaže. Byl jsem si jistý, že když se Caroline naposledy prošla po trávníku, bylo to při focení a nejspíš přinutila jednoho z fotografů, aby ji nosil.

V kapse mi zavibroval mobil. Vrčel celou dobu, co jsme se procházeli po městě a kupovali si oběd, ale na zadním sedadle kola v městském hluku si toho Bianca nevšimla.

„To je tvůj telefon?“

„Nejspíš.“

„Myslela jsem, že ho nenosíš, a proto jsi mi nemohl posvítit, když mi ten můj upadl?“

Do prdele.

„Neměl jsem ho u sebe, protože jsem ho zapomněl v brašně na kole, když jsem šel předat poštu.“

„Aha.“

Telefon znovu zabzučel.

„Proč to nezvedneš?“

„To může počkat.“

„Jsi jedinej kurýr? Nebo je to velká firma?“

„Je nás jenom pár.“ Chop se lopaty a jdi se zahrabat, Jayi, ty pitomče.

Přimhouřila oči. „Mluvíš nejasně. Většina chlapů se ráda chlubí, jak jsou úspěšný.“

„Možná je moje firma veleúspěšná a já tě nechci vyděsit pomyšlením, že patřím k těm boháčům, který tak nemáš ráda.“

„Nemám vztek na lidi kvůli tomu, že mají peníze. Nemám je ráda pro to, co s nima peníze dělají. Jako by se jim převrátily hodnoty a mysleli si, že svět se točí kolem nich.“

„Takže žádnýho boháče bys neškrtla ze svýho seznamu možných nápadníků jenom proto, že je to boháč?“

„Možných nápadníků?“ zasmála se. „Teď zníš jako ti pitomci, co jsem s nima byla na Whartonu.“

„Tys byla na Whartonu?“

„Jo. Neděs se tolik. Holky, co mají mozek, používají sprostý slova a svoje tělo, aby vyhrály sázku. A co ty? Chodil jsi na vysokou?“

Nemohl jsem jí dost dobře říct, že jsem studoval na Harvardu, takže jsem na vršící se hromadu lží přihodil další. „Chodil jsem na státní školu. Tu si moji rodiče mohli dovolit.“ Nebyla to úplná lež. Rodiče si vskutku mohli dovolit státní školu – koupit. Budovy, profesory, celou univerzitu, když jsme u toho.

Seděli jsme v trávě další hodinu, uždibovali oběd a povídali si. Ta žena pro mě byla mnohovrstevnou záhadou a já jsem se chtěl dozvědět víc o tom, co ji baví.

„Takže co děláš ve volném čase, kromě sázení se s muži na trávníku v Central Parku?“

„Hodně pracuju. Jak už víš, píšu pro Finance Times, ale taky publikuju v několika dalších časopisech. Takže občas jezdím o víkendu za prací. Když jsem doma, jdu většinou ven. Jsem fanda do jídla. S kamarádkou Phoebe zkoušíme různý etnický restaurace. Naposledy jsme byly ve vietnamský. Ani jsem nevěděla, co jím, protože my dvě jediný jsme nebyly Asiatky a nikdo tam pořádně nemluvil anglicky. A kromě toho dělám v neděli dopoledne dobrovolnici ve Forever Grey. To je neziskovka, co zachraňuje chrty, který jejich výsledky posedlí majitelé vyhodí, když už nemůžou závodit. Ti psi jsou nádherný a chytrý a potřebujou cvičit, takže kdykoli můžu, vezmu si dva a proběhnu se s nima.“

„To je od tebe milý.“

Pokrčila rameny. „Pro psy i pro mě je to dobrá terapie.“

„Máš vlastního psa?“

„Ráda bych, ale můj byt mi nedovolí víc než pětikilovýho mazlíčka. A já zrovna nejsem fanda malých psů. A navíc s tím, jak cestuju, by nebylo fér nechat zvíře pořád zavřený v mým malým bytě. Když jsem odešla z burzy, můj způsob života dostal ránu – tou první bylo zmenšení životního prostoru. Ve starým bytě jsem měla šatnu větší, než je teď můj celej byt. A co ty? Jaký máš koníčky?“

Můj život posledního půl roku sestával z osmdesáti hodin práce týdně, nudných společenských akcí, které můj post vyžadoval, a občasného sexu s Caroline, když byla ve městě. Nic z toho ovšem poslíček Jay nemohl Biance přiznat. Takže jsem se do toho zahrabal ještě hlouběji.

„Práce mi zabírá dost času. Mám nějaký zaměstnance, ale firma je jenom pár let stará a pořád ji buduju. Snažím se chodit pětkrát týdně cvičit a…“ Musel jsem přijít s něčím, aby to vypadalo, že mám nějaké zájmy. Bohužel, když jsem sáhl do pytle plného přiměřených lží pro další, vytáhl jsem jen nesmysly. Takže jsem řekl to první, co mi vytanulo na mysl. „Taky vyřezávám.“

„Vyřezáváš?“

„Jo. Znáš to, tradiční umění ze dřeva. Vyřezávám ze dřeva různý věci.“

Co to má být? Copak mě nemohla napadnout turistika nebo pálení alkoholu? O dřevě jsem neměl ani páru.

Bianca vypadala pobaveně. „To se moc často neslyší – vyřezávání. Jaký věci vyrábíš?“

„Ále. Nemůžu ti všechno prozradit hned na prvním rande.“ Mrkl jsem. „Jenom abys věděla, že jsem manuálně zručnej a ty se můžeš těšit na úžasnej klacek, až si spolu zase vyrazíme.“

„Až, ne jestli si spolu zase vyrazíme?“ zeptala se s pozvednutým obočím. „Jsi si sebou docela jistej, co?“

„Rád bych si myslel, že z toho bude něco trvalejšího. Možná jsem jenom obyčejnej poslíček, ale to neznamená, že nechám věci jen tak, když vím, co chci.“

Odpoledne utíkalo. Mrzelo mě, že to musím ukončit, ale ve čtyři hodiny jsem měl schůzku s člověkem, který za mnou přiletěl z Londýna. Na toho jsem se dost dobře nemohl vykašlat tak jako na zbývající odpolední program. Nehledě na to, že moje sekretářka mi už víc než hodinu zahlcovala telefon naléhavými zprávami.

Neochotně jsem odvezl Biancu do jejího bytu. Sama držela slovo a nepomohla mi jediným šlápnutím do pedálů, když jsem ji vezl přes půlku města. I když jsem byl v prvotřídní formě, než jsem došlapal k jejímu bytu, byl jsem zpocený a vyčerpaný.

Poté, co jsem zaparkoval kolo, otřel jsem si bundou pot z čela. „Vážně jsi celou cestu nehnula prstem.“

„Nehnula,“ usmála se. „Sázka je sázka a tys prohrál.“

Začínal jsem si myslet, že jsem se zbláznil. „Kdy tě uvidím?“

„Přijedeš zase na kole?“

„Záleží na tom?“

„Ne. Jen abych věděla, co si mám oblíknout.“

„Oblíkni si něco sexy.“ Na zkoušku jsem k ní přistoupil o krok blíž. Necouvla.

„Kam vyrazíme?“

„Kam budeš chtít.“ Celý den jsem prahl po tom, se jí dotknout, ale vrhnout se na ni v parku nebo zastavit na ulici, abych ji mohl políbit, nebyla zrovna vhodná možnost, kterou odpoledne nabízelo. Ovšem když jsme teď stáli před jejím domem jen my dva, už jsem neodolal. Vlasy měla rozevláté jízdou, a tak jsem natáhl ruku, abych jí je uhladil, a přitom jsem se palcem dotkl její tváře. „Řekni si. Já jsem pro každou legraci.“

„Co třeba etiopský jídlo?“

„Domluveno.“ Naklonil jsem se blíž. „Ještě něco?“

Její oči sklouzly na moje rty.

Správná odpověď.

Když už jsem se chystal přiložit svá ústa na její, něco za mnou upoutalo její pozornost. Otočil jsem se a spatřil postarší ženu, jak se souká z taxíku.

„To je paní Axingerová,“ vysvětlila Bianca. „Bydlí naproti mně.“

Chtělo se mi ženu vystupující z auta ignorovat a pokračovat v tom, co jsem začal, ale nešlo to. Vypadala, že každou chvíli upadne, a ten zatracený taxikář se neměl k tomu, aby jí pomohl. Vzdychl jsem a zamířil k ní. Bianca mě následovala.

„Dobrý den, paní A. Tohle je můj kamarád Jay.“

Vzal jsem ženu pod paží a pomohl jí z auta a přes vysoký obrubník. Když jsem se ujistil, že neupadne, vrátil jsem se do auta pro její nákupní tašku, zatímco Bianca ji doprovázela ke dveřím.

„Bianco, drahoušku, byla bys tak hodná a pomohla mi sundat krabici z horní police ve skříni? Bojím se lézt na židli a ráda bych poslala synovi do Kalifornie nějaký fotky.“

„Jistě, beze všeho. Říkala jsem vám, že máte zaklepat, kdykoli něco potřebujete. Pomůžu vám odnést nákup a sundat, co mi řeknete.“

Když jsem otevřel dveře a všichni jsme stáli v chodbě, Bianca se na mě omluvně podívala. „Zavoláš mi?“

Neochotně jsem vytáhl z kapsy telefon a podal jí ho, aby mi mohla napsat číslo. Když byla hotová, předal jsem jí malou tašku s nákupem, kterou jsem pořád držel.

Nemohl jsem jí dost dobře strčit jazyk do pusy, když u toho byla paní A., takže jakmile se otevřely dveře výtahu, jen jsem ji políbil na tvář.

„Moc rád jsem tě poznal, Bianco. Zavolám.“

„Budu se těšit.“

Počkal jsem, až se dveře výtahu zavřou, a pak jsem se vrátil ke svému kolu. Cestou jsem se podíval do telefonu na číslo, které mi nechala. Taky mi napsala zprávu.

Bianca: Vyřež mi nějakou drobnost a dostaneš tu pusu, po který tak bažíš.

Nádhera. Opravdu nádhera. Až dojedu na kole do své milionářské firmy, musím se začít učit vyřezávat.

Kapitola 4

Bianca

Ten večer jsem zalezla do postele v dobré náladě a myslela na Jaye. Ale náladu mi zkazilo, když jsem prošla poštu a narazila na e-mail od muže, který mě nakrkl – pana Pracháče.

Vážená slečno Georgeová,

přijměte prosím mou omluvu za zrušení schůzky tak narychlo. Na vině je osobní záležitost, kterou nebylo možno odložit.

S pozdravem

Dexter Truitt

No prosím! Ani mi nenabídl náhradní termín. Dovede si vůbec představit, jakou mi jeho „osobní záležitost“ udělala čáru přes rozpočet? Mám termín odevzdání a časopisu teď chybí hlavní článek. Přestože mě překvapilo, že někdo jako on se vůbec omlouvá, tohle nebylo v pořádku. Rozhodla jsem se odepsat.

Pane Truitte,

obávám se, že vaše „osobní záležitost“ mě dostala do obtížné pozice. Máme pevnou uzávěrku. Neuskuteční-li se rozhovor v nejbližší době, budeme nuceni ho celý zrušit. Navrhněte prosím náhradní termín.

Během půl minuty se ozvalo pípnutí značící, že přišel nový e-mail. Dexter Truitt odepsal.

Slečno Georgeová,

co třeba hned teď?

Teď? Zbláznil se? Má tu drzost čekat, že za ním pojedu uprostřed noci?

Pane Truitte,

je jedenáct hodin večer. Takto pozdě se s vámi nemohu sejít. Kdy v tomto týdnu budete k dispozici v pracovní době?

Nervózně jsem se bouchala do kolen a čekala na odpověď.

Slečno Georgeová,

k dispozici jsem teď. Můžeme uskutečnit rozhovor po e-mailu. V každém případě dávám přednost psané formě, abychom se vyhnuli dezinterpretaci mých slov.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan Pracháč.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.