Sarah Parsley

Třetí zahrada

Copyright © Sarah Parsley, 2021

Cover design © Pavlína Černá
Cover illustration © ILINA SIMEONOVA / Trevillion Images

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, 2021.
www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Alena Jíchová
Jazyková korektorka Lucie Ausobská

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, zaměstnání, organizace, místa a události, které výslovně nespadají do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorovy fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována, ukládána v jakémkoliv vyhledávacím systému nebo přenášena v jakékoliv formě ani elektronickými, mechanickými, kopírovacími, nahrávacími a jinými prostředky bez předchozího souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7546-341-8

Prolog

„Tohle prostě musíš napsat,“ položila Jana na stůl stoh papírů a nalila si minerálku.

„Blázníš?“ chytala se Sára za hlavu. „Nejsem žádná spisovatelka, a navíc nemám ještě ani dost materiálu.“

„Děláš si legraci? Dva roky s tebou chodím po archívech, pátráme v církevních záznamech, rodokmen máš prozkoumaný až do předbělohorské doby, naučila ses číst švabach, psát kurentem, Pavel se s tebou rozešel, protože jste chodili na rande jenom do knihovny, a ty nemáš dost materiálu?“ mávla Jana rukou a ukázala na štosy lejster všude kolem. „Od té doby, co se ti dostaly do ruky ty deníky, s tebou není k vydržení, nic jiného tě nezajímá. Možná by ses o to měla podělit i s ostatními.“

„To nejde,“ zavrtěla Sára hlavou a pohladila zdobené kožené desky. „Tohle není fikce, ale skutečný život skutečné ženy. Ty nejtajnější myšlenky a pocity mé pra-pra prababičky.“

„Nikdo z těch lidí už dávno nežije. Tvoje pra-pra, kolikrát vlastně pra babička byla neuvěřitelně silná a moderní žena, která daleko předběhla svou dobu, zasloužila by si, aby o ní někdo napsal.“

„Někdo ano, ale ne já. Jenom bych to zkazila, nejsem historička, byla by tam spousta nepřesností, a navíc, deníky nejsou kompletní, minimálně jeden z nich chybí.“

„A to ti dává prostor na trochu představivosti. Máš přece nějakou,“ nedala se kamarádka odbýt.

Sára se ještě chvíli bránila, ale čím víc o tom mluvily, tím víc se jí ta myšlenka začínala líbit.

Možná měla Jana pravdu. Možná díky ní, Sáře, mohla Nella ještě jednou ožít a vyprávět svůj nevšední příběh.

„Napiš to,“ řekla ještě jednou Jana a pak dodala: „A možná nebude vadit, když to převyprávíš trochu současnější češtinou.“

Uběhlo několik týdnů. Sára tu myšlenku zkoumala ze všech stran. Měla na práci jiné věci, důležitější, například diplomku, ale rozhovor s Janou jí nešel z hlavy. Znovu a znovu se probírala svými záznamy, kopiemi rodných listů a opisy z farních knih. Dokonce si udělala výlet na jeden ze zámků, kde visel Nellin obraz. Paradoxně ten zámek nikdy nebyl v majetku její rodiny, kdo ví, jak se tam ten portrét dostal. Stála před ním snad hodinu, a to jen proto, že se nad ní stará průvodkyně slitovala. Malíř kdysi dávno zachytil nejen Nellinu krásu, ale hlavně její šibalský a tak trochu vševědoucí úsměv.

„Ještě jednou, babi. Ještě jednou říct, co máš na srdci,“ zašeptala – a v ten okamžik měla jasno. Musí to aspoň zkusit.

Po návratu domů si sedla k počítači a snažila chronologicky napsat všechno, co o Nelle věděla, ale vyznělo to jako kronika. Takhle to nešlo. Její text ani zdaleka nepřipomínal knihy, které četla. Musela to převyprávět svými slovy, možná i na úkor historické přesnosti. Něco přidat, něco vynechat, něco zatajit. Přikrášlit tam, kde skutečnost byla příliš strohá, a ubrat na syrovosti osmnáctého století.

Začala znovu. Otevřela si nový soubor a přemýšlela, jakou scénou začít? V jakém období jejího života? V den její svatby? Ne. Dřív, mnohem dřív. V ten smutný, pošmourný den, kdy…

1. kapitola

Klášter svaté Uršuly, 1793

Kočár zastavil před klášterem. S hrůzou jsem se dívala na šedé a ponuré zdi a doufala, že snad otce ještě uprosím, ale ani se na mě nepodíval, natož aby se se mnou bavil.

Sice jsme přišli téměř o všechen majetek, ale pořád jsme patřili k šlechtě, nevěřila jsem, že to opravdu udělá. Mýlila jsem se.

Nebyla jsem dost hezká na to, aby si mě vzal někdo opravdu bohatý a vykoupil nás z bídy, takže mě otec aspoň slíbil jako nevěstu Kristovu a doufal – vlastně mi nakázal – že mé usilovné modlení způsobí nějaký zázrak a on znovu zbohatne. Vždyť přece potřeboval majetek a titul pro svého syna Zdislava, mého pětiletého rozmazleného bratra.

Matka představená už nás čekala, avšak zrovna s někým mluvila. Nejspíš to byl šlechtic a zřejmě hodně bohatý. Možná i cizinec, soudě podle kvality látek a moderního střihu jeho šatů. Vysoký, urostlý, ale do tváře jsem mu neviděla.

Naznačil matce představené, že klidně počká, až s námi promluví, a otec mě vystrčil z kočáru.

„To je ta záležitost... jak jsem Vám psal, matko.“

„Ano, jistě. A nechcete si to ještě rozmyslet? Může tady chodit do školy a pak...“

„To není nutné. Je to poslušná dcera. Bude dobrá jeptiška a nikdo nemá zájem... totiž... já nemám zájem.“

„Ano, v pořádku. Pojď dál, dítě,“ popadla mě vrásčitou rukou za loket.

Otec bez rozloučení odjel, ale ten cizinec vzal abatyši ještě na chvíli stranou a něco jí tiše povídal.

„Jste si jistý, Vaše Knížecí Jasnosti? Nechcete si to ještě rozmyslet?“ zeptala se matka představená. Nejspíš to byla její oblíbená průpovídka.

Cizinec přikývl.

„Jak si přejete. A ještě jednou děkujeme za ten příspěvek na novou střechu. Budeme se za Vás modlit.“

Po těch slovech mě matka představená opětovně chytila za loket a společně jsme prošly branou kláštera, která se za námi s hlasitým bouchnutím zavřela. Život pro mě skončil.

Klášter nebyl, navzdory mým představám, tak strašný. Aspoň ne zpočátku. K ponurému šedému stavení, kde se nacházela kaple, kuchyně, obrovská jídelna, cely a dormitář jeptišek, přiléhala ještě jedna, moderní, suchá a světlá budova, postavená zcela nedávno, kde měly ložnice šlechtičny a dívky z bohatých rodin a ve které se rovněž nalézaly učebny.

Matka Jenovéfa, jak se stará abatyše jmenovala, mi vysvětlila, že mám veliké štěstí, protože můj pobyt v klášteře a studium jsou hrazeny z peněz štědrého mecenáše, proto mohu bydlet v nové budově, a ne ve studených celách nebo s novickami v dormitáři. Potom mi ukázala můj pokoj, ve kterém jsem měla bydlet sama, a když jsem si tam odložila svůj skromný majetek, provedla mě po zahradě.

Zahrada byla očividně její největší pýcha. Vodila mě mezi záhony a zasvěceně vyprávěla o zelenině, kterou nám Bůh věnoval, aby nás zasytil, o bylinkách, které nám poskytl na léčbu nemocí, a o jabloních, jejichž plody přečkají celou zimu.

„Některé sestry si myslí, že pěstování květin je rozmařilost,“ vysvětlovala nad květinovým záhonem, „ale Bůh nestvořil jen práci. Ve své nekonečné dobrotě stvořil i věci pro potěchu oka. A navíc taková kopretina nebo levandule jsou pastvou pro včeličky,“ ukázala na úly, které stály u zdi ve stínu šeříků. „I obyčejná prosná kaše chutná lépe s kapkou medu.“

Musela jsem uznat, že má ve všem pravdu, a to, jak byl klášter zařízený, se mi líbilo. Prohlídka ovšem ještě nebyla u konce. Prošly jsme dvířky ve zdi, po které se pnula vinná réva, a dostaly jsme se k hospodářským budovám.

„Uživit tolik lidí není snadné,“ pokračovala matka Jenovéfa ve výkladu. „Zvlášť mladé slečny nemůžeme odbýt jen kaší, proto máme dvě krávy na mléko, slepičky, prasátka, a dokonce i pár koz.“

Pak mi poutavě a s láskou vyprávěla, jak jemné je mýdlo s přídavkem kozího mléka a tuku a jak úžasné je tuhé mýdlo na vlasy z kopřivového pudru s přídavkem medu, a o nádherných barvách, které se dají vyrobit z obyčejného šťovíku. Visela jsem na každém jejím slovu a doufala, že se to všechno také jednou naučím.

Ano, prahla jsem po vědomostech, ale když jsem pak ležela na posteli ve své malé skromné ložnici, uvědomila jsem si, že nechci strávit celý život za zdmi kláštera, jak pro mě plánoval otec. Toužila jsem po lásce. Po skutečné, šílené lásce, kterou jsem znala jen z knih a básní. Po lásce, která dokáže připravit člověka o rozum. Pro kterou stojí za to zemřít. Chtěla jsem, aby mě někdo vzal každou noc do náruče a líbal tak vášnivě, až budu omdlévat závratí. Snila jsem o muži, v jehož přítomnosti bych se chvěla vzrušením jako osika. O někom, kdo by dokázal být zároveň silný i něžný, vedle koho bych se cítila v bezpečí. Z koho by se mi podlamovala kolena, jakmile by na mě pohlédl. Jehož hlas bych cítila vibrovat až v morku kostí.

A pak jsem si uvědomila, že to jsou bohužel jen sny, a mé oči se zalily slzami. Možná se naučím číst ve starých složitých knihách, mluvit francouzsky, německy a latinsky, psát krasopisem a zpívat písně za doprovodu varhan, ale lásku nikdy nepoznám. Nikdy.

✲ ✲ ✲

Matka představená si mě rychle oblíbila. Měla jsem šanci se něco naučit a já se ji rozhodla využít. Každou volnou chvíli, kdy jsem nemusela studovat, jsem trávila s ní a ona mi ráda předávala všechny své znalosti. Bylo jich tolik, že jsem pochybovala, že je kdy zvládnu vstřebat, ale kupodivu mi to šlo samo. Brzy jsem poznala každý plevel, uměla připravit krásné barvy a kosmetiku, které byla přímo kouzelná. Jen díky ní se mé rozčepýřené vlasy proměnily v krásné lokny a pupínky na obličeji nadobro zmizely.

„Kdyby to nebyl hřích, pověděla bych ti, že jsi teď velmi krásná,“ řekla mi matka představená při jednom z našich rozhovorů na lavičce pod košatou lípou.

Bavily mě však i jiné věci, malovala jsem iluminace, stáčela med a jako jediná jsem dobrovolně jezdila s matkou Jenovéfou i na trhy. Peníze, které jsme vydělaly, byly pro klášter velmi důležité a naše výrobky byly tak vyhlášené, že se pro ně sjížděli lidé ze široka daleka. Nehledě na to, že jsem to brala jako jedinou příležitost, jak se dostat za klášterní zdi.

A pak, když se všechno zdálo tak dobré, jak to jen mohlo být, matka Jenovéfa zemřela.

Klášter svaté Uršuly, 1794

Ležela jsem přivázaná ke studené kamenné lavici a na má nahá záda dopadala jedna rána rákoskou za druhou. Už jsem ani neměla sílu křičet. Ta odporná přisluhovačka na mě vylila vědro vody a ledové drti, aby mě probrala a výprask mohl pokračovat. V bezvědomí bych si to tolik neužila.

Nebylo to poprvé. Věděla jsem, že si mám dávat pozor na pusu, ale to já prostě nedokázala. Neuměla jsem mlčet, když se ubližovalo těm, kteří se nedokázali bránit sami.

Další rána byla prudší než ty předchozí. Cítila jsem, jak mi praskla kůže, a já se zmohla jen na heknutí. Výkřik už jsem nezvládla. Děj probíhal mimo mě, hlasy ke mně doléhaly z dálky. Necítila jsem chlad, ani bolest, pouze strach. Strach z toho, že pokud ztratím vědomí, už se neproberu, že mě ta bestie jednou zabije, že už se nikdy nedostanu pryč z tohoto pekla. A pokud by se mi to přece jen nějakým zázrakem povedlo, už nikdy nebudu stejná jako dřív. Moje city a emoce budou navždy zničené.

„To už stačí. Víte, že ji nesmíme poškodit,“ řeholnice v černém hábitu zadržela ruku naší nové matky představené dřív, než mě mohla znovu udeřit. „Tohle se jen tak nezhojí a ona ještě nesložila řeholní slib. Její rodina...“ Chtěla nejspíš dodat, že má rodina si mě může kdykoliv vyžádat zpátky, ale té myšlenky jsem se dávno vzdala.

„Ať mi táhne z očí,“ odplivla si abatyše a odhodila krvavou rákosku na zem. „A na tu ránu ať se jí někdo podívá,“ dodala znechuceně. „Jestli něco nesnáším, tak to jsou rozmazlené slečinky. Všechny jsou hříchem prolezlé,“ slyšela jsem ještě, když mě sestry odvazovaly z lavice.

Zámek Bukov, listopad 1795

Sebastianovy prsty lehce tančily po klapkách spinetu. Mohla bych tam stát a neúnavně ho poslouchat celé hodiny, každý den, do konce života. Dívat se na jeho štíhlé, dlouhé prsty, poslouchat melodie, které klapky pod jejich dotykem vyluzovaly, obdivovat jeho znalosti, když učil mého mladšího bratra, a nenápadně se kochat krásou jeho plavých vlasů.

Mně samozřejmě soukromého učitele rodiče nikdy nepořídili, mně musely ke vzdělání stačit dva roky v klášteře, ze kterého jsem zcela nedávno přijela a už nikdy, nikdy se tam nechtěla vrátit zpátky.

Soukromý učitel pro dceru jsou vyhozené peníze a vzdělání dívek je jen zbytečnost. Kolikrát jsem jen tohle slyšela. Ovšem pro syna a dědice nebylo nic dost dobré, na ničem se nešetřilo. Pravda byla však taková, že dědic už skoro neměl co zdědit. Jenom titul.

Nebývalo to vždycky tak. Naše rodina kdysi měla peníze. Hodně peněz. Pamatuji si na to. Ale několik válek, které se přehnaly přes naše vesnice, a následný hladomor nás doslova ožebračily. Otec si nic nevymohl ani u císaře a okolní šlechtici si mnuli ruce a těšili se, jak koupí náš krásný zámek za zlomek ceny. Jediná šance byla bohatě mě provdat.

Ještě v mých patnácti letech by to bylo nemyslitelné. S hubeným tělem, nepřiměřeně dlouhými pažemi a nohama jsem vypadala jako pavouk, na hlavě jsem měla místo vlasů koudel a obličej posetý pupínky. Vím, vdaly se i ošklivější, ale v mém případě skutečně neměl případný ženich co získat. Dědičné právo připadlo mému bratrovi, a já nejenže neměla věno, ale otec naopak počítal s tím, že za mě někdo zaplatí.

Když otec toho dne přijel do kláštera, aby mě konečně donutil složit řeholní slib, dokonce i on usoudil, že sice pozdě, ale přece jen jsem nakonec zkrásněla a určitě najde někoho, kdo si mě vezme. A samozřejmě to bude ten, kdo dá víc. Nejlépe šlechtic, ale pokud bude dost bohatý, může to být třeba měšťan. Starý, hrbatý, s jednou nohou, všechno jedno, hlavně aby měl peníze. Nikoho ani nenapadlo zeptat se, jak se ty plány zamlouvají mně. Můj názor nikoho nezajímal, a když jsem jej několikrát vyslovila, vysloužila jsem si jen smích. A tak mě matka vodila z plesu na ples a předváděla jako chovnou klisnu.

Pravda, nebyla jsem v tom sama. I další matky předváděly své dcery a snažily se ulovit bohatého ženicha. Bohužel jich bylo docela hodně, a to znamenalo velkou konkurenci. Všechny ostatní dívky navíc měly mnohem novější a dražší šaty. To mě však netrápilo. Já se těšila na každou utajenou chvíli o samotě se Sebastianem a plánovala si, jak spolu utečeme.

„Ještě mi chybí necelý rok studia, Nello,“ říkával, když mě líbal a hladil v tmavé chodbě zámku.

„Počkám na tebe,“ slibovala jsem.

„Otec mi nedá žádné peníze, dokud nedostuduji.“

„Já nepotřebuji majetek. Můžu pracovat jako kuchařka nebo pradlena. Uživím nás.“

„Nás dva ano, lásko, ale co až přijdou děti?“ namítl a já si ověřila, jak je neuvěřitelně starostlivý.

„Do té doby dostuduješ a jako doktor nás uživíš.“

„Nemůžu se dočkat, lásko,“ šeptal a dál mě zahrnoval polibky.

Byla jsem poprvé zamilovaná a pevně rozhodnutá. Ať si rodiče říkají, co chtějí, ať mě tahají na další a další plesy, já se ho nevzdám.

✲ ✲ ✲

Byl konec ledna a mimořádně studená noc. Choulila jsem se v kočáře do deky a jela na další ples. Naštěstí to nebylo daleko.

Sál byl vymrzlý. Úsporná opatření se zřejmě týkala i dřeva a svíček a já doufala, že nebudu sedět a zahřeji se tancem.

Sice jsem neseděla ani jeden tanec, ale žádný z tanečníků se mi nezamlouval a žádnému jsem nevěnovala zvláštní pozornost. Na hloupé otázky o počasí jsem odpovídala jednoslovně a před očima jsem měla Sebastianův úzký, bledý obličej.

Kdyby se mě někdo ptal, komu jsem byla představena, neměla bych tušení. Všechna ta jména baronů a hrabat mi splývala dohromady, a zrovna tak jejich tváře.

„Usmívej se trochu!“ nabádala mě matka už poněkolikáté.

„Na koho? Na ty napudrované panáky?“ Pohlední byli akorát mladí důstojníci v uniformách, ale ti smrděli grošem. Měla jsem nakázáno držet se od nich dál. Nevadilo mi to. Sebastianovi se stejně žádný z nich nevyrovnal. Usrkla jsem trochu vína a znovu jsem šla na parket, zavěšena do nějakého tlustého hraběte, který při každém slovu prskal.

Brzy ráno přinesl poslíček zprávu. Ještě jsem nebyla zcela ustrojená.

„Další ples?“ zeptala jsem se otráveně, když jsem viděla matčin nadšený výraz. Dokonce i otec vypadal potěšeně.

„Ano, je to pozvánka na ples. Ale od koho! Pozval tě Nikolas Albrecht. Kníže! Nesmírně bohatý. Viděl tě na plese a líbila ses mu.“

„Nepamatuji se na něj,“ ohrnula jsem nos. Bylo mi to úplně jedno, i kdyby jeho krávy žraly ze zlatého žlabu, mému Sebastianovi zcela jistě nesahal ani po kotníky.

„Není divu, že si na něj nepamatuješ, celou dobu jsi působila jako náměsíčná,“ vyčítala mi matka už poněkolikáté.

„Byla tam taková zima, že jsem měla zamrzlé oční bulvy, a za dva týdny to nebude o nic lepší,“ ukázala jsem datum na pozvánce.

„Tak to prostě vydržíš!“ zařval otec. Po zbytek snídaně už nikdo nepromluvil.

✲ ✲ ✲

Panství knížete Nikolase Albrechta bylo daleko. Museli jsme po cestě přenocovat u tety, hraběnky Anny. Byla sice mnohem bohatší než my, ale nijak to nedávala najevo a měla jsem ji ráda. A ráda bych ji navštěvovala nebýt mých dvou nafoukaných sestřenic.

Alžběta a Sofie, překrásné dívky s růžovými tvářemi a andělskými kudrnami, bohužel nosily nos tak nahoru a mluvily tak uječeně, že je nikdo nesnesl déle než pár minut.

„My jedeme taky na ples,“ chlubila se Alžběta, která, na rozdíl ode mne, měla ve svých čtrnácti letech naprosto dokonalou pleť. Žádné pupínky. Kdybych tak vypadala ve čtrnácti já, nejspíš bych neskončila v klášteře.

„Máme úplně nové šaty a střevíčky a vějíře,“ dodala šestnáctiletá Sofie a ukazovala tu nádheru.

Tentokrát nepřeháněly. Mušelín a hedvábí v ledově modré barvě, která se hodila k zimní sezoně, doplněné pláštěm z bílé kožešinky s podšívkou ve stejném odstínu jako šaty. Stříbrná výšivka byla decentní. Nic přeplácaného. Ty róby jsem jim záviděla, nestydím se to přiznat, ale na druhou stranu mě těšilo, že si Nikolas Albrecht nejspíš vybere jednu z mých sestřenic a já budu dál volná pro Sebastiana.

Na panství knížete jsme vyrazili hned po obědě, protože nás čekalo ještě mnoho mil. Můj otec, strýc, matka a teta jeli v jednom kočáře, já a mé drahé sestřenice ve druhém. Nekonečné hodiny jsem musela poslouchat, jestli je lepší mladý hrabě Kolowrat, nebo Lobkowicz.

„Já myslela, že Vám jde o Nikolase Albrechta,“ neodpustila jsem si.

„Zbláznila ses? Vždyť je to vdovec a je mu nejmíň sto let,“ smála se Sofie, až jí lokýnky nadskakovaly.

„Navíc je to kníže a ten pokukuje po dceři císaře nebo krále, a ne barona,“ dodala Alžběta.

„Jeho první manželka prý byla princezna z nějaké severské země.“

„První z kolika?“ zeptala jsem se, ale odpovědi se mi nedostalo. Sofie a Alžběta už zase mluvily o nějakých mladících, které jsem neznala, a hloupě se chichotaly.

Nakonec jsem to však nějak přežila a dostala se až do tanečního sálu. Naštěstí vyhřátého. Očekávala jsem, že bude všechno velice formální, že budeme knížeti představeni plným jménem a titulem, ale nebylo tomu tak. Livrejovaný sluha nás pouze odvedl k našemu stolu, nechal nám nalít víno a odešel. Rozhlížela jsem se kolem, ale knížete jsem neviděla. Nejspíš bych ho ani nepoznala.

Tanec ještě nezačal a hudba hrála zatím jen potichu, ale ocenila jsem sladěnost hudebníků i výběr skladeb. Kníže prý hodně cestoval a nejspíš věděl, co se hraje ve světě.

Když začal tanec, hudba zesílila a kapela hrála známé kusy, aby každý věděl, co tančit. Mužů bylo v sále dost, takže jsem neseděla ani jeden tanec a věděla jsem, že za to zaplatím puchýři, jelikož mě příšerně tlačily nové střevíce, dárek od tety Anny.

Po několika obstarožních šlechticích v parukách a jednom bohatém měšťanovi, který páchl potem, jsem tancovala s docela pohledným šlechticem, který se představil jako Darien. Prohodili jsme spolu pár zdvořilostních frází a po tanci mě odvedl zpět ke stolu. Byl vysoký, mladý, pohledný a měl velmi příjemný hlas. Jako jediný z celého sálu se mi líbil, a tak mě mrzelo, když později zamířil k mým sestřenicím.

Dříve, než vyzval k tanci Sofii, vešel do místnosti ceremoniář a zjednal ticho. Oznámil nám, že kníže onemocněl a na ples se osobně nedostaví, ale jako odškodné nám posílá další čtyři sudy vína a množství pochoutek. Hned nato zaplnilo sál množství sluhů se džbány vína a obrovskými tácy s horami masa, kuřat, studené šunky a sladkých zákusků. Po nich vešly do sálu mladé dívky ve světlých šatech, které darovaly pamětní stříbrnou minci každému muži a stříbrný prsten s fialovým kamenem a vějíř ve stejné barvě ženám a dívkám.

Muzikanti začali znovu hrát a taneční plocha se zaplnila lidmi. Nevím už, s kým vším jsem tančila, ale Darien pro mě přišel ještě dvakrát a úplně naposled mě na parket vyvedl někdo jménem Mikuláš. Neustále se mračil, jako by ho tanec ani nebavil, přitom byly jeho pohyby neuvěřitelně ladné. Nejlepší tanečník ze všech. Raději jsem se však na něj nedívala a ani ho neposlouchala. O počasí jsem toho za jeden večer slyšela už dost.

„To jsou mrazy, co?“ začal konverzaci.

„Ano, a to je prosinec. Co budeme dělat v lednu...“ snažila jsem se o nějakou odpověď, ale ani mě nenechal domluvit.

„Hlavně, aby nebylo o žních zase takové sucho jako vloni.“

„Tratil jste hodně na obilí?“

„Zvěře v lesích taky ubylo.“

Další, který se rád poslouchal. Po zbytek tance jsem si vystačila jen s jednoslabičnými odpověďmi. A jemu to nejspíš nevadilo.

Cestou domů jsem si vyslechla od matky kázání, že jsem se málo usmívala a málo snažila a že kvůli mně skončí naše rodina v nějaké staré ratejně a bude to jen a jen moje vina. Po nějaké době jsem ji přestala vnímat. Ne že bych byla tak otupělá vůči jejímu kázání, ale cítila jsem, jak na mě jde horkost a zbytek cesty už si nepamatuji.

✲ ✲ ✲

Blouznila jsem z vysoké horečky, občas jsem se probrala a pak zase upadla do horečnatých snů. Pamatuji se, že byl u mě doktor a můj miláček Sebastian, který se přišel, jako student medicíny, podívat na zajímavý případ. Mluvili o mé nemoci strašně učeně, téměř nic jsem jim nerozuměla, navzdory mé dobré latině. Pak mi pustili žilou a já znovu upadla do neklidného spánku. Když jsem se později na chvíli probrala, seděla u postele matka a se slzami v očích mi sdělovala, že o mě kníže Nicholas Albrecht projevil zájem a otec ho jel navštívit, aby probrali finanční stránku sňatku. Předpokládala jsem, že se otec o mé nemoci nezmíní, aby si kníže nemyslel, že si kupuje neduživou chudinku. Ne že by mi na tom záleželo.

K žádné svatbě stejně nedojde. Sebastian přišel několikrát k mému lůžku a ujišťoval mě o své lásce. Už bylo rozhodnuto. Uprchneme spolu hned, jak znovu posbírám síly.

Uzdravila jsem se. Jednoho rána mi bylo o trochu lépe a pak už se to jen zlepšovalo. Matka mi vyprávěla, že jsem stonala skoro měsíc, a doktor mi nařídil, abych se ještě nějakou dobu šetřila.

To mě však ani nenapadlo. Připravovala jsem se na útěk. Sebastian řekl, že můžu zatím zůstat u jeho babičky, která je na naší straně, a také sehnal kněze, který byl ochotný nás oddat. Ovšem za úplatu.

„Dal jsem mu všechny svoje úspory, ale ten vydřiduch chce ještě nejméně deset zlatých,“ vysvětloval Sebastian.

„Páni, to je hodně,“ vykulila jsem oči. Nějaké peníze jsem měla, občas jsem dostala něco na parádu, ale deset zlatých to rozhodně nebylo. „Ale neboj se, až přijdeš na příští hodinu, tak už je budu mít,“ uklidnila jsem Sebastiana a pohladila jeho zlaté vlasy.

Políbil mě na rozloučenou a pak rychle odešel, aby nás spolu nikdo neviděl.

Nemohla jsem být šťastnější. Náš plán vycházel. Peníze byly sice problém, ale ne neřešitelný. S pomocí mladé služebné, která ochotně došla do města k Židovi, jsem prodala prsten a vějíř z plesu, boty od tety, které mě stejně tlačily, hedvábnou šálu a šaty, ze kterých jsem už vyrostla.

Od Žida jsem dostala víc peněz, než jsem čekala. Povzbuzená úspěchem jsem doma našla ještě pár věcí, které už jsem nepotřebovala. Počítala jsem, že pokud se uskromníme, mohly by nám peníze vystačit na dost dlouho.

Sebastian měl ohromnou radost, když jsem mu předala zlatky pro kněze, a slíbil, že zkusí zajistit nejbližší datum. Prý by to neměl být problém, když nebudu trvat na určitém dni.

„Ať je to třeba v pondělí, na tom nezáleží,“ usmála jsem se šťastně.

„Mně na tom také nesejde. Zkusil jsem doma nadhodit, jestli budou rodiče souhlasit s nevěstou podle mého výběru, a otec řekl, že je mu to úplně jedno, hlavně když dostuduji.“

„To ti závidím, mě by asi poslali znovu do kláštera,“ vzdychla jsem a otřásla se při té vzpomínce.

„Bylo to tam tak hrozné?“

„Ano, ale ne horší než představa svatby s nějakým starým vdovcem.“

„Jestli je tak starý, jak říkala tvoje sestřenice, možná z tebe bude brzy bohatá vdova,“ poznamenal Sebastian, ale já věděla, že mě jen škádlí.

„Nechci být bohatá vdova, chci být tvoje žena,“ ujistila jsem ho. A byla to pravda, nic jiného jsem si nepřála.

„Už se brzy dočkáš, lásko. Zatím si sbal věci, a až přijdu příště, už budeme mít datum svatby,“ sliboval mi mezi polibky.

Sbalená jsem byla hned, ale Sebastian nepřišel. Prý onemocněl a já doufala, že jsem ho nenakazila.

Po týdnu jsem se konečně dozvěděla datum svatby. Byla dřív, než jsem čekala. Než roztály poslední zbytky sněhu, byla jsem už vdaná paní.

2. kapitola

Nichelsberg, březen 1796

Můj manžel vstoupil do ložnice. Měl na sobě tmavomodrý brokátový župan, který si svlékl a přehodil jej přes židli. Pod ním měl jen bílé hedvábné spodky. I když jsem ho nenáviděla, musela jsem uznat, že jeho postava je naprosto dokonalá. Dlouhé tmavé vlasy měl vlhké a lehce se vlnily.

„Jste překrásná,“ zašeptal.

Ležela jsem na posteli s peřinou přitaženou až k bradě a na jeho slova jsem nereagovala. O svatební noci jsem měla jen mlhavou představu. Kupodivu nejvíc jsem se přiučila v klášteře, kde jsem musela často přihlížet milostným lesbickým hrátkám mých kamarádek a několikrát jsem do nich byla dokonce proti své vůli zatažena.

Tento druh lásky mě ale nikdy nelákal. Vždy jsem upřednostňovala muže. A úplně přesně jediného muže, jímž byl Sebastian. Toužila jsem po tělesném spojení jen s ním. Nikdo jiný mě nezajímal ani nepřitahoval. O nikom jiném jsem nikdy nesnila, ať už v noci, nebo ve dne. Jeho tvář, jeho hlas, jeho tělo, to bylo vše, co jsem kdy chtěla.

Sen skončil. Kníže Nikolas Albrecht se posadil na kraj postele, odhrnul mi z čela pramen světle hnědých vlasů a pomalu se ke mně sklonil, aby mě políbil, ale já otočila hlavu na stranu a jeho rty se dotkly mého spánku. Vážně si myslel, že si za peníze může koupit úplně všechno?

Sebrala jsem veškerou svou odvahu a řekla, nebo spíš zaječela: „Přinutil jste mě ke sňatku, ale nikdy Vám nebudu patřit. Nikdy s Vámi nebudu spát. A i kdybyste mě k tomu donutil násilím, bude Vám patřit jen moje tělo, ne moje srdce. Pohrdám Vámi a jste bláhový, pokud si myslíte, že si za peníze můžete koupit, co chcete. Nebudu Vám po vůli!“

Nikolas Albrecht se na mě znechuceně podíval a odpověděl: „Nikdy jsem si nemusel brát ženu násilím a ani teď to neudělám. Navíc o Vás nijak zvlášť nestojím, jste sice krásná, ale také hloupá. Stačí, když budete okouzlující na veřejnosti a pro jistotu budete držet zavřená ústa. Nic víc od Vás nechci.“

Takhle začalo moje manželství.

✲ ✲ ✲

Manžel splnil, co slíbil. Dostala jsem vlastní ložnici a on za mnou víckrát nepřišel. Vlastně jsme se vídali dost málo, občas u snídaně nebo u večeře. To bylo všechno.

Kníže byl velice podnikavý a u všeho chtěl být osobně. Jeho území nebylo z největších, ale o to bohatší. Měl výnosný stříbrný důl, lom na břidlici, kterou se pokrývaly střechy, a další lom, kde se těžil ten nejčistší kaolín široko daleko. V tu dobu se začal vyrábět porcelán i v Míšni a ve Vídni, a ačkoliv nebyl zdaleka tak dobrý jako ten čínský, byla po něm poptávka a náš kaolín se skvěle prodával. Rovněž se přidával do pudrů a léčivých bahenních masek.

Můj choť též využil několika minerálních pramenů a nechal vybudovat lázně, kam se sjížděla šlechta a bohatí měšťané z půlky Evropy. Často jsme tak měli společnost a já se, přesně podle manželova přání, pouze usmívala a byla zticha.

Během léčivých lázeňských kúr si panstvo rádo dopřávalo hony a jinou zábavu. Tohle všechno odvádělo manžela na dlouhé dny i týdny z domu, takže uplynuly tři měsíce a já jsem pobyla v jeho společnosti sotva pár hodin.

Zvěsti o manželově věku byly silně přehnané. Byl o jedenáct let starší než já a před nedávnem oslavil své třicáté narozeniny. Ve skutečnosti vypadal ještě o nějaký ten rok mladší. Ovšem byl vdovec, v tom se zvěsti nemýlily.

Vzhledově nemohl být od Sebastiana odlišnější. Postavou spíše hromotluk, černé vlasy, snědá pleť a mrazivě modré oči. Jeho ruce, to byly obrovské pracky. Nedovedla jsem si představit, že by hrál tak lehce na spinet jako Sebastian. Nebyl ošklivý, vlastně, nehledě na to, jak moc jsem ho nenáviděla, byl velmi pohledný, ale byl prostě... jiný. Nebyl to Sebastian.

To, že byl vdovec, s sebou neslo ještě jednu věc, se kterou jsem nepočítala. Téměř v každé místnosti byl obraz jeho zesnulé manželky. S tím bych se i smířila, kdyby nebyla neskutečně krásná. Myslím opravdu pohádkově krásná. Moc a moc jsem se snažila, ale nenalezla jsem na ní jedinou chybu. Zlaté vlasy, bezchybná alabastrová pleť a oči jako letní obloha.

Když mi manžel řekl, že si mě vzal kvůli mé kráse, tak jsem mu věřila. Poté, co jsem všude v jeho – teď už našem – sídle vídala podobiznu zesnulé kněžny, jsem si to už nemyslela. Mé obyčejné hnědé vlasy a oči neurčité barvy, něco mezi hnědou a zelenou, se nedaly s touto andělskou krásou vůbec srovnat. A tak jsem žila na zámku i s duchem mrtvé manželky.

Nemohla jsem si stěžovat na nudu. Moje dvorní dámy, protivné fifleny, mi dělaly společnost a zasvěcovaly mě do etikety, jelikož k nám často jezdil i císař. Zámek měl mnoho hostinských pokojů, které musely být neustále připravené, a i na to jsem dohlížela.

Volný čas jsem trávila vyšíváním, četbou, hrou na harfu a čajovými dýchánky v zahradě. Když bylo obzvláště krásné počasí, procházela jsem se v rozsáhlém zámeckém parku nebo jezdila na vyjížďky v kočáře.

Manžel mi sice daroval jezdeckého koně, ale jako malá jsem zažila ošklivý pád a od té doby jsem na koni neseděla.

Také jsem psala dopisy. Mé rodině, sestřenicím a Sebastianovi, ale od něj mi nikdy nepřišla odpověď. Nepřekvapilo mě to. Byl čestný muž a já už byla ženou někoho jiného.

Jedna věc mi přece jen chyběla a při nejbližší příležitosti jsem o ni manžela požádala.

„Bylinkovou zahrádku? Zbláznila jste se? To se Vám zdá zahrada kolem zámku malá? A nejsem si jist, zda se na kněžnu sluší, aby se hrabala v hlíně.“

„Vzala bych si nějakou mladší děvečku na pomoc. V klášteře to bylo to jediné, co mě opravdu bavilo a co jsem uměla. Vyráběly jsme barviva na látky a barvy, kterými se iluminovaly knihy a mnoho dalších věcí. Zde se pěstují jen byliny do kuchyně.“

„Možná byste nejdřív měla začít plnit své povinnosti a pak teprve přemýšlet o zbytečnostech,“ uzavřel manžel náš rozhovor a odešel.

Tak to bylo pokaždé. Sice se mnou nespal a nenaléhal na mě, ale nikdy nepromeškal příležitost k tomu, aby mi to připomněl. V těch chvílích jsem ho nenáviděla. Ten sňatek byla dohoda mezi ním a mým otcem, a přesto jsem já byla jediná, kdo tím trpěl.

Nicméně po týdnu mi přichystal dárek. Lehké bavlněné šaty, dost volné k práci na zahradě, velký slaměný klobouk jako ochranu před sluncem, několik párů rukavic, košíky a zahradnické náčiní. Osobně mě pak zavedl do zahrady, kde mi ukázal odlehlý kout u zdi, který byl jen a jen můj, a dokonce u něj nechal postavit malý domeček s velkými okny, mou alchymistickou dílnu, jak to nazval. Potom přikázal vrchnímu zahradníkovi, aby mi dal k ruce jedno děvče a obstaral semínka a sazenice všech rostlin, které budu chtít.

„Byl bych rád, kdybyste své zahradničení prováděla pokud možno diskrétně a nechlubila se jím před našimi hosty,“ upozornil mě a tvářil se, že mi zakroutí krkem, jestli ho zklamu.

„To Vám ráda slíbím, můj pane,“ přikývla jsem a myslela to vážně.

Procházet se po zahradě a sem tam přivonět k růži bylo pro někoho v mém postavení v pořádku, ale hrabat se v zemi plné brouků a žížal nebo nedej bože rozhazovat po záhonech chlévskou mrvu, to už se pro mě nehodilo.

Bohužel se blížil konec června, a to bylo na zakládání bylinkové zahrady trochu pozdě. Aspoň jsme tedy s Klárkou, jak se jmenovala moje pomocnice, zasadily trvalky a rostliny, kterým to nevadilo, udělaly si seznam a objednaly to, co nám chybělo. Abych si zkrátila čekání, vyrobila jsem cedulky se jmény rostlin a zapíchla je tam, kde mělo být jejich budoucí místo. Při té příležitosti jsem zjistila, že Klárka neumí ve svých téměř dvanácti letech číst a psát, a začala jsem ji učit. Tak mi rychle uplynulo dalších pár měsíců.

Nichelsberg, říjen 1796

V říjnu jsem byla vdaná půl roku, aniž by bylo naše manželství naplněno. Manžel se mě stále ani nedotkl, ale neušetřil mě ani uštěpačných poznámek. Naštěstí byl čas honů, a tak se většinu času zdržoval s hosty na loveckém zámečku.

Myslela jsem si, že ho neuvidím až téměř do Vánoc, ale jednoho dne projevil přání, abych jela s ním. Vlastně mi to přikázal.

„Ale já nemám hony ráda. Neumím střílet ani jezdit na koni a nesnesu pohled na krev.“

„Tak v tom případě Vás mohu uklidnit, drahá. Nejedná se o hon, ale o oslavu mladých šlechticů,“ řekl Nikolas Albrecht a jízlivě se usmíval. Opět mi dával najevo, jak jsem hloupá.

„V tom případě pojedu,“ přikývla jsem a šla říct komorné, aby sbalila naše věci.

Nikdy jsem na loveckém zámečku nebyla, ale manžel mě upozornil, že je to tam malé, takže si smím vzít jen komornou a musím se obejít bez dvorních dam. Nevadilo mi uskromnit se, jednalo se jen o jednu nebo dvě noci, byl mi však odepřen luxus vlastní ložnice, tudíž jsem měla poprvé od svatby strávit noc s manželem.

Jízda kočárem trvala necelé dvě hodiny. Zámeček byl opravdu malý, ale hezký a v překrásném prostředí. Mírně zvlněná krajina, potoky a jezírka, to všechno obklopeno hustými lesy. Působil na mě nesmírně romanticky až do doby, kdy jsem uviděla ostatní hosty. V ten moment jsem také pochopila, proč mě manžel pozval.

S mladými šlechtici měl pravdu, už se ale nezmínil, že pro oslavence pozval jako dárek nejméně tucet lehkých děv. Toho dne se uštěpačné poznámky změnily ve veřejné ponížení.

Rozhodla jsem se, že si nenechám zkazit náladu, a vydala jsem se se svou komornou na sběr hub a ostružin, kterých rostlo kolem zámečku stále ještě dost. Samozřejmě jsem měla vztek, ale nedala jsem to najevo a neustále jsem se rozplývala nad krásnou přírodou a čistým, podzimním vzduchem.

Večeře proběhla ještě docela formálně, ale když začala zábava, vymluvila jsem se na únavu a šla do ložnice.

Ležela jsem, ale nespala. Z hodovního sálu ke mně doléhal hluk. Někdo hrál na píšťalu a na loutnu, slyšela jsem dupání a bouchání a občas jsem zaslechla i nějaké to oplzlé slovo. Muselo být už po půlnoci, když jsem si konečně dodala odvahy, zahalila se do tmavého pláště a postranním vchodem vyšla ven. Nejdřív jsem málem zakopla o souložící dvojici, pak jsem se musela vyhnout muži, který močil na zeď, ale nakonec jsem se přece jen dostala k oknu, kterým jsem dobře viděla dovnitř.

Měla jsem štěstí, protože jsem byla schovaná za srovnanými poleny a mohla jsem nerušeně pozorovat zábavu v hodovním sále. Někdo už spal opilý na zemi, někdo ještě seděl u stolu a pil, několik mužů se válelo po různých koutech s děvkami. Hledala jsem očima svého manžela. Seděl na měkké pohovce blízko krbu a téměř jsem ho nepoznala. Na sobě měl jen tmavé kalhoty a rozhalenou bílou košili, jeho černé vlasy byly rozcuchané a oči snad ještě mrazivější než kdykoliv jindy. V ruce držel poloprázdnou skleničku a na klíně se mu svíjela rusovlasá krasavice. Z oblečení už jí toho moc nezbylo, svá obrovská ňadra mu strkala až do obličeje a nemravně ho osahávala. Ke své překvapivé úlevě jsem si všimla, že ji můj muž několikrát odstrčil. Ona se však nenechala odbýt. Dál ho tiskla svými stehny, a když ho políbila na krk, zavřel oči a v obličeji měl útrpný výraz.

Víc jsem vidět nechtěla, ale ještě než jsem odešla, všimla jsem si, jak ji hrubě shodil z klína, a než na něj stačila znovu vlézt, odešel. Bylo mi jasné kam.

Musela jsem se rychle vrátit do ložnice. Stihla jsem to jen tak tak. Nikolas Albrecht přišel pár vteřin po mně.

Lehl si vedle mě a položil mi ruku kolem pasu. Přiznám, že tu noc bych ho byla neodmítla, když mě však pohladil a políbil na tvář, překvapilo mě to tak, že jsem úplně ztuhla.

„Jsi studenější než kus ledu,“ řekl a nemyslel tím mou tělesnou teplotu. Pak se znechuceně převalil na bok a usnul.

Já už tu noc nespala. Přemýšlela jsem o všem možném a hlavně samozřejmě o našem manželství. Nikolasovi jsem nic nevyčítala. Za ten můj hysterický výstup o svatební noci jsem si to nejspíš zasloužila.

Nichelsberg, listopad − prosinec 1796

Hned po návratu z loveckého zámečku manžel odjel, aniž by se rozloučil nebo se aspoň zmínil, kam jede a kdy se vrátí. Všichni ostatní to zřejmě věděli, ale já se nemohla nikoho zeptat, protože bych musela přiznat, že jediná manželka neví, kde je její muž.

Byl pryč téměř dva měsíce. Teprve když začalo služebnictvo horlivě uklízet a připravovat jeho pokoj, došlo mi, že se nejspíš brzy vrátí.

Nevrátil se sám. Přivezl s sebou dceru. Samozřejmě jsem tušila, že má nejspíš nějaké dítě, nenapadlo mě však pídit se po tom kde.

Isabella byla šestiletý andílek, dokonalá kopie své matky s neuvěřitelnou dětskou roztomilostí jako návdavkem. Takže jsem teď kromě obrazu nebožky měla před očima i její živou zmenšeninu.

Nikolas Albrecht svou dceru miloval. Ta pýcha a láska v jeho očích se prostě nedala předstírat a já si přála, abych byla lepší macecha, než bývají v pohádkách.

Isabella byla vyčerpaná z dlouhé cesty. Jela až z Benátek, kde žila se svou babičkou, takže vítání a představování se odložilo na druhý den.

„Tohle není moje maminka,“ ukázala na mě štítivě při společné snídani a nakrčila roztomilý nosík.

„To není, beruško,“ přikývnul tatínek, „ale můžeš ji brát jako svou starší sestru.“

„Dobře, ale poslouchat ji nebudu,“ zamračil se andílek.

„Nikdo nemá v úmyslu ti poroučet, ale pamatuj, co jsem ti říkal u babičky, můžeš jet se mnou, ale musíš se chovat hezky a žádné hádky.“

„Já jsem přece hodná, tatínku,“ špulila své dokonale vykrojené rtíky.

„To jsi, beruško, tak v tom pokračuj a dostaneš toho poníka, co jsem ti slíbil,“ pohladil ji po zlatých lokýnkách a podíval se na ni s takovou vřelostí a láskou, až mě z toho bodlo u srdce.

To dítě jsem od prvního dne nenáviděla, ale nechala jsem si to pro sebe, chovala jsem se slušně a doufala, že také dostanu poníka.

3. kapitola

Nichelsberg, listopad − prosinec 1796

Poníka jsem sice nedostala, ale manžel mi pořídil učitele hudby. Měl mě učit na harfu a na piano.

Když jsem vešla do hudebního salonku, seděl na stoličce a hrál na klavír. Nutno dodat, že nádherně. Podle výšky, štíhlé postavy a vlasů jsem si nejdřív myslela, že je to Sebastian, a dost ve mně hrklo.

„Dovolte, abych Vám představil hraběte Alexandra. Je to syn jednoho z mých drahých přátel. Pobýval mnoho let v cizině a nyní nás opět potěšil svou přítomností. Studoval hudbu dokonce až v Neapoli.“

„Velmi si vážím toho, že mi chcete věnovat svůj čas. Budu se snažit, abych si ho zasloužila,“ poděkovala jsem Alexandrovi.

„Bude mi potěšením Vás učit,“ uklonil se Alexandr galantně a mile se na mě usmál.

„Moje žena je sice trochu hloupá, ale je pilná. Přeji Vám hodně úspěchů,“ ušklíbl se kníže a odešel.

„Nepřipadáte mi hloupá,“ řekl Alexandr potichu.

„Možná jsem, ale kníže měl pravdu v tom, že jsem pilná. Budu se snažit, abyste se mnou neměl moc práce,“ slíbila jsem.

„Tak se do toho dáme. Ukažte mi, jak jste daleko,“ odvětil klidně a odvedl mě k harfě.

Nečekala jsem to, ale s Alexandrem jsme se rychle spřátelili. Byl o tři roky starší než já, hodně cestoval a často mi vyprávěl vtipné historky z cest.

Jednou jsme se tak smáli, že do komnaty vstoupil kníže, aby se podíval, co se tam děje. Alexandr mi zrovna kroutil prsty na strunách harfy do správné polohy. Nebylo nám co vyčíst, takže kníže jen zavrtěl hlavou a odešel.

„Myslíš, že žárlí?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase, protože by to bylo poprvé.

„Možná, ale nemá na co. Já nejsem na ženy.“

„To máme společné. Já také ne,“ zasmála jsem se.

Když jsem znala Alexandrovo tajemství, byli jsme si ještě blíž. K historkám z cest přibyly historky o nočních útěcích od milenců. Dokonce mi ukázal jizvu ze souboje, kterou měl na rameni.

„Ještě mám jednu, ale ta není na rameni,“ svěřil se mi.

Pár jeho historek bylo pěkně nestydatých a smál se, když jsem se červenala, jenže je vyprávěl tak zábavným způsobem, že jsem se na něj nedokázala zlobit.

„Jsi půl roku vdaná, tohle už by tě nemělo přivádět do rozpaků.“

Zčervenala jsem ještě víc a myslím, že v tu chvíli to Alexandrovi došlo.

„Musím se postarat o tvé vzdělání. Aspoň na teoretické úrovni,“ usmál se, potřásl loknami a další den mi přinesl knížku s názvem Galantní verše.

Procházeli jsme se v zahradě a on mi předčítal. Každá básnička v knížce byla oplzlejší než všechny jeho historky dohromady. Když jsme někoho potkali, předstíral, že čte francouzská slovíčka a nutil mě je nahlas opakovat.

Pravda je, že jsem v hudbě skutečně udělala značné pokroky a nakonec i v té francouzštině, a tak mě zaskočilo, když mi jednoho dne Alexandr oznámil, že odjíždí do Paříže a tohle je naše poslední lekce.

„Budeš mi chybět,“ řekla jsem smutně.

„Za nějakou dobu se zase uvidíme, nejsem tu naposled.“

„Slibuji, že budu pilně cvičit.“

„To doufám,“ ozval se můj manžel, který vstoupil do místnosti.

„Škoda, že jsi, Nikolasi, nedovolil, abych učil tebe. Jemnostpaní to má vydřené, ale ty jsi přirozený talent,“ řekl mu Alexandr a mně se zdálo, že snad i koketně mrknul. I jeho hlas zněl svůdně.

„Tyhle krásné velké ruce a dlouhé prsty jsou přímo stvořené ke hře a pro mě by to byla výzva,“ Alexandr se dotknul jeho ruky, díval se mu do očí a lehce si olíznul rty. Nikolas zbledl. „Pamatuju si, že jsi kdysi hrál, vlastně to ty jsi mě přivedl k hudbě a k mnohem zajímavějším nástrojům,“ pokračoval Alexandr a kývl ke klavíru a harfě. „Dřív jsem hrál na flétnu,“ obrátil se ke mně s vysvětlením.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Třetí zahrada.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.