© Jan Cempírek, 2021

© Pikador Books, 2021

Vyšlo i v tištěné verzi

Objednat si můžete na

www.pikadorbooks.cz

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

O knize:

Končí léto 1938. Na Evropou se stahují válečná mračna, ale venkovští mladíci Venda a Gery to zatím příliš nevnímají. Žijí cyklistickým závodem Okolo Netolic, ve kterém si to plánují rozdat o titul šampiona, ale také o srdce dívky Marie. Jenže doba sportu nepřeje. Čestné souboje už přestávají být důležité, stejně jako stará kamarádství. A oba mladíci navíc žijí v Budweiser Sprachinsel - německém jazykovém ostrově několika vsí na jihu Čech. Závod, na který se vydávají, se tak rychle mění na boj o holý život. Příběh inspirovaný skutečnými událostmi.

O Autorovi

Jan Cempírek

Autor několika knih, které spojuje téma hledání svobody. V románové roadmovie Rafinerie (2005) se tři mladí pouliční muzikanti vydávají na divokou pouť napříč Evropou. V povídkové knize Autostop.cz (2008) hrdinové zdánlivě samostatných povídek spolu vytváří jeden příběh horkých prázdninových dní. Pod pseudonymem pohledné Vietnamky Pham Thi Lan napsal novelu Bílej kůň, žlutej drak (2009), kterou kritici nejdříve oslavili a poté zatratili. Román Nejšťastnější generace (2017) hledá odpověď na otázku, jak studentská „sametová“ generace využila možnosti zařídit si životy zcela dle svého. Je autorem rozhlasových fejetonů. Od roku 2016 vydává regionální magazín BUDLive. Žije v Českých Budějovicích. www.cempirek.cz

Kniha je volně inspirována protektorátními osudy mého dědečka a babičky – Petra a Marie Traplových. Oběma knihu s láskou věnuji. Autor

ČÁST PRVNÍ - CYKLOMAJSTŘI

ZÁZRAČNÁ KOLA

sobota 27. srpna 1938, náměstí města Netolice

„To jsou určitě nové bicykly z říše!“

„Vidíte, jaký maj klipsny?“

„Čéče, ale ty převody! Tři... ne... pět koleček!“

„Panečku. S těma už máš půlku závodu v kapse.“

„Někdo ale musí taky šlapat, chytráku!“

„Náhodou, na takovým kole by vyhrál i starej Brejcha.“

„Jednonohej Brejcha! Chacha, podržte mě, než se umlátím smíchy! Brejcha! To už by rovnou mohla závodit tvoje babička!“

„Směj se, jak chceš! Ale Němcům to posviští samo. Jestli se nestane zázrak, tak to letos natřou všem s prstem v nose.“

„Padne rekord, pánové, to je jistý.“

-

Z hloučku zvědavých kluků létají další a další obdivná slova. Není se však co divit! Podobná sportovní kola v tomhle jihočeském městečku jaktěživ nikdo neviděl. Kam se hrabou stroje dalších jezdců! Kdepak! Žádný z těch mnoha dalších bicyklů na startu tradičního závodu Okolo Netolic se nemůže vyrovnat trojici nablýskaných kol německých sportsmenů ze Šindlových Dvorů. Nikdo z pelotonu závodníků - ani z Prachatic, Týna nad Vltavou, dokonce ani z Českých Budějovic, dnes nevyrazí ze startovní čáry na podobném senzačním žihadle!

„Z kopců pojedou klidně až stovkou!“

„Haha, stovkou!“

„A ne?“

„Ty osle! Víš, co je to za šílenou rychlost? Stovka! Řídítka se rozklepou a seš mrtvej, zlámeš si vaz! Na to jsou přeci fyzikální zákony!“

„V Mladém hlasateli psali stovkou. A měli tam obrázky nemlich stejných kol.“

„Možný to je. Když maj tak tenoučký ráfky ... “

„To jó!“

„Tyhle parády rozřežou vzduch jak žiletky.“

-

„Ale, ale, hrdinové! Snad se nebojíte!“

Za zády chlapců se ozval známý hluboký hlas. Školáci se jako na povel otáčí. Muž středního věku v sokolském kroji se nepozorovaně přidružil k jejich skupince a teď se na ně přísně dívá. Klukům se však rozjasňují tváře.

„Jééé, dobrý den, pane učiteli,“ zdraví nadšeně jeden přes druhého. Kamil Kudrna, náročný, ale spravedlivý, a mezi žáky i jejich rodiči oblíbený kantor, se začíná usmívat. „Hoši! Oni mají sice bicykly z Reichu - my však máme Charváta!“

Zvedá trochu karatelsky prst.

„Charvát to natře všem, žádný strach!“ pokračuje důrazně. „Neprohrál žádný závod ani letos a dokonce ani v loňském roce! Takového borce Němci nemají. Na to nezapomeňte!“

Všichni souhlasí, jen přemýšlivému čtenáři Mladého hlasatele se víra pana učitele jaksi nepozdává.

Ošívá se a nakonec to vysloví i nahlas.

„Jenže dnes to vypadá bledě, pane učiteli. Na těchhle kolech to Němcům pojede samo!“

Učiteli se jeho odvaha líbí.

Pochechtává se.

„Ale no tak, Čendo! Přeci nebudeme stahovat kaťata, když brod je ještě daleko! Kdyby to bylo tak, jak tvrdíš, mohli by ze startovní čáry vyrazit jen tři závodníci. Ti s novými koly! Ostatním by nestálo ani za námahu vyjet! Ale děje se tak? Aha!“

Odmlčuje se a upřeně přejíždí pohledem z jedné chlapecké tváře na druhou. Zná ty kluky pěknou řádku let. Ví, který z nich má sklon k provádění čertovin, který je svědomitým žákem, i kdo pochází z jakých poměrů. Všechny je zná již od obecné školy! A také si však uvědomuje, že jeho úkolem není chlapce soudit. Jeho posláním je vychovávat mládež v masarykovském duchu coby hrdé občany republiky československé! Naučit tuto novou generaci odvaze, víře ve vlast, morálku a svědomí! Povzbudit je k hrdosti, zvláště v současné složité a pro národ osudové době!

Hladí po vlasech přemýšlivého Čendu.

Obrací se sice k němu, ale chce hovořit vlastně ke všem.

-

„Pamatujte hoši, že moudrý borec věří především sám sobě! Soupeři mu jsou jen prostředkem k tomu, aby podal nejlepší výkon! Podívejte támhle na Charváta!“ ukazuje směrem k radnici, kde postává osamocený mladík ve sportovních pumpkách.

„Vidíte ho? Myslíte si, že se zalekl nových kol soupeřů? Nesmysl! Určitě je viděl, na to vemte jed. Určitě jim věnoval aspoň jeden delší pohled. Ale nic víc! Vzal na vědomí silnou a novou zbraň protivníka, ale teď už na ni nemyslí. Soustředí se jen na svůj výkon. A na boj, při kterém si to na dráze rozdá s rivaly čestně a chlapsky. Hoši, v tom jsou cyklistické závody na padesát kilometrů férové! Tady nerozhoduje pouze kvalita bicyklu - ale spíše rozvaha, chytré rozvržení sil a silnější vůle po vítězství. Věřte mi, hoši, Charvát to těm panákům hadrovým natře!“ Učitel Kudrna se naposled rozhlédne po klubku svých žáků a se sebevědomým úsměvem odchází.

Kluci se za ním mlčky dívají.

„No, nevím,“ říká po chvíli jeden z nich. „Pan učitel si může říkat co chce, ale tyhle kola vypadaj prostě bezvadně.“

Všichni v minutě zapomínají na muže v sokolské uniformě a svou pozornost opět vrací k závodním kolům. Zahajují novou znaleckou debatu o vyhlídkách jezdců, a to až do chvíle, kdy se k jejich stanovišti blíží rychlým krokem hubený mužík neurčitého věku - pořadatel Francálek. „Kšá, kšá!“ odhání je stranou. „No, slyšíte, usmrkanci! Chcete profouknout uši? Kšá, kšá!“

„Abyste se nepo...“

„Nebuď drzej! Kterej to byl? Hybaj odsud, lotři!“

„Dyk už dem ... pane Francálek.“

Kluci poslušně, i když s mrmláním, mizí ze scény, na kterou se už od radnice pomalu trousí závodníci. Někteří z nich se rozcvičují, jiní spolu hovoří. Pořadatel Francálek si spokojeně prohlíží vyčištěný plac pod plachtou Start/Cíl. To by tak hrálo, aby mu nějací smradi dělali z ouřadu holubník! Autorita musí být! Kdo je tady šéfem? Aha! On! Jenom on je tady za vše zodpovědný a pokud tomu tak bude, musí všichni šlapat jako hodinky. Přesně tak, hodinky. Rázem zapomíná na školáky. „Tak pánové, posledních pět minut!“ ukazuje jezdcům na velký ciferník na radnici, na kterém se rafičky blíží k celé. „K bicyklům prosím, k bicyklům!“ pohání impresário borce. „Ať začneme včas!“

-

Kluci ani jejich učitel však nejsou toho odpoledne jedinými, kteří na netolickém náměstí hovoří o vyhlídkách šampiona Václava Charváta a jeho německých soupeřů z národnostně smíšených Šindlových Dvorů. Nedaleko od startu sedí na schodech mariánského sloupu i dvě venkovské dívky.

Marie se svou přítelkyní Josefkou.

Je jim kolem osmnácti let a jsou si na první pohled dočista podobné. Obě pružných postav, žádné hubené městské třásořitky, ale pěkná a houževnatá děvčata, zvyklá na polní práce. Tváře mají opálené letním sluncem s viditelnými ďolíčky od častého smíchu. Neznalý člověk by je mohl snadno považovat za sestry, tak dokonale sehraným dojmem působí. Jen vlasy mají odlišné - Marii zdobí kurdnaté, slámově zbarvené kadeře, zatímco Josefku vlasy jako uhel. Do Netolic dorazily dopoledne z obce Lipí. Dnes si připravily dlouhý den! Z peřin vyskočily již časně před čtvrtou hodinou ranní, aby včas zaopatřily zvířata v hospodářství a stačily se obléknout do svátečních šatů. Aby vše stihly a už před rozbřeskem mohly stát na místě srazu u křížku za vsí, kde je nabral sedlák Pýcha na povoz do Záboří a ušetřil jim tak notný kus namáhavé štreky. Ze Záboří se pak již mohly vespolek s ostatní mládeží vydat do patnáct kilometrů vzdálených Netolic. Většinu té cesty šly Marie s Josefkou vedle sebe a probíraly klepy a novinky z rodné obce. Teď sedí na chladných žulových schodech u paty dominanty netolického náměstí, utrmácené po tom všem dosavadním shonu. Sledují poslední přípravy k závodu.

-

„Tak jak to dopadne, Máňo? Bude Venda zase první?“ ptá se Josefka své přítelkyně, přestože už předem zná odpověď. Marie neváhá. „Že se ptáš! Nikdy neprohrál.“

Je to přesně ta furiantská věta, kterou chtěla Josefka slyšet. Oči se jí šelmovsky lesknou, protože může rozehrát svou rošádu a poškádlit tak nejlepší přítelkyni. „Jistě, nikdy. Ale dnes, nevím, nevím. Podívej se na Geryho,“ upozorňuje téměř lhostejně na partu nedaleko stojících Šindlodvorských. Mezi nimi je ten, o kterém je právě řeč - světlovlasý, vysoký mladík Gerhard Steinbauer, zvaný všemi prostě Gery. „Sleduj! Jak se na nás dívá. Prej si na tebe myslí, Máňo.“

Marie se proti své vůli otáčí ke skupince německy hlaholících mládenců. Nechce se dívat na Gerharda. Ani na nikoho jiného. Nechce, ale zároveň podléhá přímému povelu věrné kamarádky. Obrací se daným směrem a urostlý chasník, o kterém je řeč, si jako na potvoru jejího pohledu všiml a hned se vyzývavě usmívá. Marie rychle stáčí pohled stranou. Tváře jí zčervenaly.

„Nesmysl. Gery a já! Kdo ti to navykládal?“

„Mám snad oči,“ šklebí se potěšeně Josefka. „Koukám a vidím. Vždycky, když tě potká, zírá na tebe jak na svatý tele.“

„Tss.“

„Jen se nedělej. Počkej příští týden na muzice v Šindláku, tam je Gery mezi svejma. Určitě se osmělí a bez caviků tě vyvede do kola. Jen ať všichni viděj!“ Na chvíli se zarazí a zkoumavě se dívá na Marii: „Půjdeš snad k muzice!“

„Půjdu. Ale s Vendou.“

Josefka teatrálně obrací oči v sloup.

„Má ty prostoto! S nejchudším klukem ze vsi. Kdy tě to přejde?“

„Až naprší a uschne.“

„Nebo až se do toho vloží panímáma, což?“

Marie zasazuje přítelkyni loktem štulec pod žebra.

„Huso pitomá.“

-

Obě se dávají do smíchu. Pak vstávají a hrnou se spolu s ostatními diváky ke startu. Lidé se řadí do špalíru kolem výpadovky na Lhenice.

Cyklistický závod na padesát kilometrů Okolo Netolic ročník 1938 za chvíli začne.

VÁCLAV

Od prvního kilometru zabrat!

Udělat si náskok!

A hlídat si soupeře! Hlídat soupeře … hlídat soupeře … hlídat …

Vendovi se hlavou honí povely, které si sám sobě určil před závodem. Krátké, třaskavé a jednoznačné. Povely, hesla, příkazy.

Zabrat, nešetřit se.

Soupeři, kde jsou?

Hlídat je!

Stejskal z Prachatic, také Jouzík Špačků. Franz Jiskra ze Šindláku na jeho novém kole.

Ale hlavně Gery. Ten je obzvláště nebezpečný.

Gery a snad i ti dva, tři další. Ostatní ne. Ale on se nebojí nikoho! Ví, že je lepší. I kdyby jelo dvacet Gerhardů, co by mu bylo do nich! Na něj nikdo nemá. Už dva roky po sobě neprohrál jediný cyklistický závod v kraji. A na jaře zavítal i na Přebor středočeské župy a rovněž tam nenašel soupeře. Je nepřemožitelný! Cítí, že i dnes zvítězí. A proč? Proč ta jistota? Jak snadná odpověď! Žádné kouzlo! Jsou to jen dvě směšně obyčejné věci, kterými však soupeři nevládnou, nebo aspoň ne v takové míře jako on.

Jednak disponuje skvělou fyzičkou. Silové tréninkové sprinty každý den do práce a zpět se prostě musí projevit. Ráno z Lipí dvanáct kilometrů do dílny mistra Beneše v Budějcích a večer nazpátek - také dvanáct. Na doraz! Spurtem! Žádná ulejvárna! To je první podmínka jeho úspěchu. Má našlapáno. A druhá?

Pevná disciplína.

To je jeho trumf. Jen díky ní se dovede vždy soustředit! Na výkon a cíl, který má vždy pouze jediný - vítězit! Být majstr! Nikdo ze soupeřů nežije cyklistikou tak vážně, tak smrtelně vážně! jako on. A už vůbec nikdo z nich netouží tak hladově po vítězství! Nikdo si před závodem nesestavuje hesla, která opakuje s každým šlápnutím do pedálu! Tím si je Venda jist.

Udělat si náskok!

Hlídat si soupeře!

Od prvního kilometru zabrat!

Ano, ví už teď, že si i dnešní odpoledne jede pro další vítězství.

Zadarmo to však jistě nebude. Kdepak.

Zadarmo to není nikdy!

Václav Charvát, vytáhlý a šlachovitý dvacetiletý učeň z malé obce Lipí na Českobudějovicku, je plně soustředěný na svůj dnešní výkon. Vánek mu čechrá jeho husté černé vlasy, ale on si toho nevšímá. Cvičně několikrát roztáhne a pak opět zatne prsty v pěst tak, aby si zahřál klouby. Zakroutí krkem sem a tam. Ví, že při dlouhém závodě tuhne šíje a jak je to nepříjemné. Ozve se slyšitelné lupnutí, hlavou tedy ještě kývne nahoru a dolu. Zakrouží pažemi. Narovná se, zhluboka se nadýchne a vydýchne. Jde na start. Nevnímá okolí, oči má jen upřené před sebe.

Od prvního kilometru zabrat!

A udělat si náskok!

Náskok!

-

Tři ... dva... jedna ...

Výstřel ze startovní pistole třeskl, diváci zaječeli a Francálkův výkřik Start! v tom hluku dočista zanikl. Peloton vyrazil. Projel náměstím, už se řítí po kočičích hlavách dolů k hrázi rybníku Mnich. Dav diváků na chodnících se slil do barevné, hlučící šmouhy. Jeden z cyklistů nevybral zatáčku v Hořejší Mlýnské ulici a rozpleskl se o chodník. Ženské ječí a pár jezdců má co dělat, aby se nešťastníkovi vyhnulo. Balík ostatních závodníků se ale prosmýkne kolem, žene se dál jako rozjetá lokomotiva a o osud havarovaného kolegy se stará jen pramálo. Mezi těmito úhoři je i Venda.

Hráz rybníka, pak malý kopeček, krátký sjezd k rybníku Poudroužek. Zatáčka vpravo a za ní první delší stoupání. Závodní pole se začíná trhat.

Na unikající špici už šlapou do pedálů tři nejrychlejší borci.

Václav Charvát, Gerhard Steinbauer a neznámý závodník s moderní cyklistickou čapkou a v tmavě modrém sportovním pulovru.

Zabrat!

Udělat si náskok!

Venda nemyslí na nic jiného. Drtí pedály jako stroj. Do Hrbova přijíždí bok po boku už jen s Gerym, čepičkář ztratil tempo a supí dobrých deset metrů za nimi.

Udělat si náskok!

A hlídat si soupeře!

Dvojice vedoucích cyklistů projíždí vsí, opět ten flekatý dav. Na rozcestí stojí pořadatel, mává rukama a ukazuje jim směr po silnici ostře vlevo. Venda i Gery musí ubrat na rychlosti, čepičkář je skoro dojíždí, ale než vyjedou z vesnice, mají už ti dva v čele opět náskok, který stále po metrech narůstá. Zbytek pelotonu je pro vedoucí trojici již zcela nezajímavý.

O vítězství si to rozdají jen oni tři. To je jasné!

-

Trasa vede otevřenou krajinou po státní silnici č. 122, pozvolna do kopců směrem ke Lhenicím. Venda se soustředí na výkon. Gery mu funí po levé ruce. Zdá se, že jeho skvělé exportní kolo zase tak moc k vyšší rychlosti nepomáhá.

Nebo je to jen klam?

Taktika?

Další stoupání to může ukázat. Zatím to ale vážně vypadá, že Vendův pečlivě opečovávaný Kondor sedmadvacítka drží s německým mistrovským kolem dech. I bez přehazovačky a dalších machrovinek! A Venda si to najednou sebevědomě uvědomuje. Kolo není všechno, kamarádíčku! Je to prostě v hlavě, víš? V hlavě!

Gery začíná pomalu, ale jistě zaostávat. „Scheißhitze!“ ulevuje si najednou Vendovi za zády.

Vedoucí závodník, skloněný nad řídítky, se už jen pro sebe ušklíbne. Ani se po Gerym neohlédne. Nadáváš? Máš problém! Prej zasraný vedro. Houby s voctem. Zkrátka na mě nestačíš! To si ale Venda jen myslí. Geryho nadávky nahlas nekomentuje. Soupeř ho najednou nezajímá.

Udělat si náskok!

Zabrat!

To jediné mu buší do mozku.

Cesta přede mnou je volná.

Mám na to!

Mám na to!

Mám na to!

Do Lhenic už vjíždí s pohodným vedením několika stovek metrů.

-

Projíždí městysem, i tady stojí okolo trati lidé, závod je velkou atrakcí pro celý kraj. Venda vnímá lomozící diváky jen jako kulisu, nenechává se rozptýlit. Pohled má soustředěný před sebe na čistou trať. Barevné fleky křičí, mávají, volají.

Projíždí náměstím, zatáčkou u kostela a Krumlovskou silnicí, je znovu v krajině. Po obou stranách silnice ubíhají rozlehlé ovocnářské sady. Trhačky jablek stojí pod stromky, mávají. Ani je nevnímá. Jede jako ďábel. Cítí, jak se mu tělo dostalo do optimální pohody, svaly se natahují a smršťují jako dobře promazaný parní válec, krev pumpuje do těla novou a novou sílu, avšak pulz není nijak divoký. Plíce se nadechují a smršťují pravidelně a bez křeče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo se směje naposled.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.