Tento překlad byl vydán s finanční podporou NORLA, Norwegian Literature Abroad.

Původní norské vydání: Erling Kagge: Alt jeg ikke lærte på skolen: filosofi for eventyrere

Copyright © Erling Kagge 2019

Published in agreement with Stilton Literary Agency.

České vydání:

Translation © Jarka Vrbová, 2021

© Portál, s. r. o., Praha 2021

ISBN 978-80-262-1828-9

Milá Ingrid, Solveig a Nor, tato kniha pojednává o tom, na co už dlouho myslím, a trochu i o tom, na co jste začaly myslet vy.

Když měl Nasreddin převézt přes rozbouřené moře učeného cestujícího, řekl něco, co nebylo gramaticky úplně správně.

„Vy jste se nikdy neučil gramatiku?“ zeptal se učenec.

„Ne.“

„V tom případě jste promrhal polovinu života.“

Nasreddin se o pár minut později obrátil k němu. „Naučil jste se plavat?“

„Ne. A proč?“

„V tom případě jste promrhal celý život, protože se potápíme.“

Naslouchejte přírodě

Když je mi venku zima, existuje jen jeden jednoduchý způsob, jak se zahřát: nasadit si kapuci na hlavu, zatáhnout zip až ke krku a zvýšit tempo. Když se mi teplo začne vracet do těla a šíří se nejdříve od pasu nahoru, pak pažemi dolů až k zápěstí a nakonec až pod nehty, můžu se zastavit, vytáhnout si mandarinku, oloupat ji, jemně ji zmáčknout nad ústy a pomalu z ní vysávat šťávu.

Tak se dostanu do kontaktu jednak s člověkem, který strom zasadil, s vodou, kterou do sebe strom vpil, se zemí, v níž se rozprostírají jeho kořeny, s větví, jež mandarinku od opylení až k dozrání držela, a se sluncem, jež přispělo k tomu, že mandarinka uzrála. V té chvíli cítím vděčnost. Vděčnost za to, že je mi zase teplo, a za pocit dokonalého sepětí s chodem přírody.

Jindy jako bych nemyslel vůbec. Na cestě si jsem málokdy vědom myšlenkové činnosti. Hlava odpočívá. Občas se ale přece jen něco objeví. Když jsem na běžkách, vidím zblízka, jak jsou utvořené sněhové krystalky odletující od lyží. Drobná kapka vody, která zkrystalizovala deset nebo dvacet kilometrů nad povrchem zemským a vytvořila šestistěnný hranol skládající se z devadesáti procent z vody, prolétne atmosférou a dopadne na zem přede mnou. Žádné dvě vločky nejsou stejné a žádné neabsolvovaly stejnou dráhu dvakrát. Než je stlačím lyžemi, jsou dokonale symetrické.

Příroda má vlastní řeč, vlastní zkušenosti a vlastní inteligenci. Ta jí říká, odkud přicházíme a co bychom měli dělat dál. Vyrostl jsem bez televize a auta (můj otec byl toho názoru, že obojí je civilizační nemoc) a trávil jsem hodně času v lese, na moři a v horách, a tak jsem do těla dostával radost z přírody přímo s mateřským mlékem. Dnes, kdy je většina z nás po většinu času dostupná – a velkou část dne jsme tak vlastně vyrušováni –, občas na přírodu úplně zapomenu. Když se rozhlédnu kolem sebe, zdá se mi, jako by na ni hodně lidí zapomínalo pořád.

Čím víc se vzdaluji od přírody a čím jsem dostupnější, tím jsem roztěkanější. A také nešťastnější. Nejsem žádný vědec, ale moje zkušenost je taková, že nejistota, pocit osamění a deprese často souvisejí s tím, že když se přírodě odcizíme, svět je „placatější“. O lidmi vytvořených podmínkách a nových technologiích lze samozřejmě říct mnoho pěkného, ale naše oči, nos, uši, jazyk, kůže, mozek, ruce a nohy nebyly stvořeny pro cestu nejmenšího odporu. Zeměkoule je stará čtyři a půl miliardy let, a tak to, že jí nenasloucháme, ale raději slepě spoléháme na to, co si vymysleli lidé, vypadá jako znamení pyšné převahy.

Roku 2010 jsme s Børgem Ouslandem a s islandským polárníkem Haraldurem Örnem Ólafssonem přešli přes Vatnajökull, největší islandský ledovec. Vydali jsme se nalehko a všechno jídlo a vybavení, co jsme potřebovali na cestu, si každý vezl na vlastních saních. Objemově je Vatnajökull největší evropský ledovec. Obsahuje 3100 kubických kilometrů ledu a rozkládá se na 8100 čtverečních kilometrech na jihovýchodě Islandu. Pod ledem se skrývá několik sopek, pod islandskými ledovci je to častý jev. Když jsme byli uprostřed cesty, pod sousedním ledovcem Eyjafjallajökullem, jedna sopka vybuchla. Bylo třeba okamžitě evakuovat stovky lidí a letecká doprava nad velkou částí Evropy se zastavila kvůli mračnům popela. Neocitli jsme se v nebezpečí, ale ten zážitek mě naučil, že malý sopečný výbuch na odlehlém Islandu může mít následky pro celý světadíl. Větší sopečné výbuchy dokážou změnit celý svět.

Potřebujeme katastrofy jako sopečný výbuch na Eyjafjallajökullu, aby se nám připomněly zkušenosti a síly Země – a abychom jim naslouchali? Nemyslím. Máme mnoho jiných možností naslouchat přírodě v klidu a míru.

V prvních dvanácti letech života mě posílali rodiče ven za jakéhokoli počasí, tehdy se mi to myslím líbilo, ale jako náctiletého mě to štvalo. Radši jsem pobýval uvnitř, hlavně na večírcích. Po sedmi či osmi letech jsem ale začal znovu toužit po přírodě. Postrádal jsem les, hory, moře, ale i únavu pociťovanou po pohybu venku. Ta touha přišla zevnitř. Hluboká potřeba být v bezprostředním kontaktu s živly, s něčím, co nevytvářejí stroje. Cítit na těle slunce, déšť, chlad, vítr, špínu a vodu. Poslouchat.

Irský polárník Ernest Shackleton se dřel a mrzl déle, než jsem se kdy dřel já, ale v některých jeho myšlenkách, jež popsal na sklonku svého života stráveného objevováním, se poznávám: „Viděli jsme Boha ve vší jeho nádheře, slyšeli slova, jež nám příroda poskytuje. Došli jsme až k samé duši člověka.“

Teprve po absolvování několika expedic jsem začal kroutit hlavou nad některými svými volbami, pro něž jsem se coby dobrodruh rozhodl. Některá rozhodnutí jsem přehodnotil, jiná jsem pojal, aniž jsem se rozhlédl kolem sebe nebo přemýšlel, a skončil na nových místech. Jaký smysl má snaha dojít až na nejzazší bod? A proč – s omrzlinami, zraněními a hladověním v čerstvé paměti – to dělám znovu a znovu? Je možné se z těch zkušeností něco naučit? Neměl jsem jasné odpovědi, tak jsem se rozhodl, že si sednu a některé odpovědi zachytím a napíšu. Když jsem začal před mnoha lety tuto knihu psát, jmenovala se Všechno, co jsem se nenaučil ve škole. Nejvíc mě zajímalo, co je skryto za horizontem, a co je přímo přede mnou, mi bylo ukradené. Pokud jsem měl někam jet, chtěl jsem jet daleko. Ještě jsem neobjevil radost z krátkých výletů. Se třemi náctiletými dcerami, náročnou prací a rostoucím zájmem o umění jsem ale začal chápat, že můj život se pomalu mění. Obrátil jsem myšlenky do svého nitra a napsal dvě knihy: Radost z ticha a JÍT – o tichu, které máme v sobě.

Pak dostaly nové zkušenosti novou perspektivu. Jedna z věcí, jež jsem se naučil jako dobrodruh a cestovatel, je, že se člověk během putování má zastavit, rozhlédnout se kolem sebe a mít tak možnost objevit nečekané události nebo získat přehled o změnách počasí. Tahle kniha je svým způsobem pokus o totéž.

Určete si vlastní pól

Nevím úplně přesně, kdy jsem začal pochybovat o tom, že všechno dokážu – že zvládnu všechno, co si zamanu, budu mistr světa ve fotbale, objedu zeměkouli na plachetnici, přejdu na lyžích přes náhorní planiny, budu žít jako Muhammad Ali, políbím nejhezčí holku ze třídy, zachráním svět od katastrof, budu humanista jako Albert Schweitzer, stanu se hasičem, premiérem nebo popelářem, doletím na Měsíc nebo na Mars. Co si vysním nebo vymyslím, můžu udělat. V hlavě je možné vysnít si všechno.

Jako dítě a výrostek jsem nikdy v ničem nevynikal. Nebyl jsem nijak zvlášť dobrý ve sportu, do školy jsem začal chodit o rok později a patřil jsem ke třem nejhorším ve třídě celých deset let – a kamarádů jsem taky neměl nijak moc. Měl jsem předkus, tlusté rty, poruchu řeči a potíže naučit se číst a psát, a tak jsem byl vyhledávaným terčem šikany. Jako dítě jsem nikdy neudělal nic zvláštního. Ale snil jsem o tom. A nikdy jsem snít nepřestal.

V jistém životním okamžiku mi začalo být jasné, že stát se hasičem, fotbalistou, astronautem nebo superhrdinou je mimo dosah mých schopností. Moje sny byly konkrétnější. Roku 1990 jsem došel s Børgem Ouslandem jako první na severní pól bez pomoci sněžných skútrů, psů i zásobáren. V roce 1993 jsem jako první došel sám na jižní pól a na rozdíl od většiny sólových expedicí jsem se rozhodl zůstat celou dobu bez kontaktu s vnějším světem – a roku 1994 jsem zdolal Mount Everest. Takže jsem byl první na světě, kdo kdy došel na tři zemské póly. Bez pomoci letadla.

V tomto vyprávění se chystám mluvit o snech a myšlenkách, které mě nikdy neopustily, o první dlouhé cestě na plachetnici, o ledu, horách a světu umění.

A také o svém životě otce, čtenáře a nakladatele. O snech, jež se vyvíjely a jež se, poháněné zvědavostí a ctižádostí, vyplní, pokud nastane jejich čas. Cestou k tomu či onomu cíli bylo zajímavé zažívat, jak jsem si postupně stanovoval nové cíle, viděl jsem nové zajímavé možnosti a objevoval nové horizonty. Představit si svět bez důvěry v to, že většinu (věcí) je stále možné učinit a zažít, je těžké.

„Udělal bych cokoli, abych mohl zažít totéž co ty,“ řekl mi jednou jeden člověk, když jsem poprvé přeplachtil Atlantik. Bylo mi dvacet, právě jsme dorazili na Barbados ze Zeleného mysu u západní Afriky a já z plachetnice doplaval na břeh a poprvé po dvou týdnech se dotkl nohama pevné země. Od té doby mi o podobné touze řeklo hodně lidí, ale nemyslím si, že je to úplně pravda, protože kdyby udělali cokoli pro to, aby svého cíle dosáhli, byli by se alespoň pokusili.

Když jsem byl malý, obdivoval jsem Thora Heyerdahla. Jedna z jeho prvních knih pojednávala o cestě na balzovém voru Kon-Tiki z přístavu Callao v Peru na ostrovy Tuamotu v Polynésii v roce 1947. Heyerdahl měl od dětství, kdy se málem dvakrát utopil, hrůzu z vody. Zároveň ale stejně intenzivně snil o tom, že přepluje Tichý oceán na ručně postaveném plavidle, kopii prehistorických vorů vyráběných indiánským obyvatelstvem v Peru. Na Kon-Tiki se plavilo sto jedna dní na západ přes Tichý oceán šest lidí, aby dokázalo, že k osídlení některých částí Polynésie mohlo dojít tímto způsobem.

Měl jsem velkou radost a trochu mě překvapilo, že mě Thor Heyerdahl roku 1994 pozval na oslavu svých osmdesátin, a těšil jsem se, že na ní budu moct být přítomen. Mnoho Heyerdahlových starých přátel tam proneslo řeč. Všichni velkého cestovatele, jak se slušelo a patřilo, velebili. Několik jich mluvilo o možnosti zúčastnit se některé Heyerdahlovy cesty s ním, ale nějaké důvody – studia, zamilovanost, rodina, zaměstnání – jim v tom vždycky zabránily. Proslovy byly dlouhé. Podíval jsem se na Heyerdahla, jak se tiše při jejich poslechu usmívá, a došel jsem k poznání: „Základní rozdíl mezi tebou a všemi ostatními, Thore Heyerdahle,“ řekl jsem si v duchu, „je, že ty ses pro tu volbu rozhodl sám a nenechal na ostatních, aby něco rozhodli za tebe. Jakmile jsi dostal příležitost, popadls ji za pačesy a na možné překážky myslel až potom.“

Přišli na to i řečníci? Možná své rozhodování založili na takových okolnostech, o nichž si mysleli, že by je na nich založit měli? Ať měli jakýkoli důvod, vyznělo to tak, že své volby litovali, třebaže o mnoho let později. Rozdíl mezi Heyerdahlem a těmi mluvčími možná byl v tom, že Heyerdahl se skutečně vydal za svým vlastním snem, zatímco ostatní ho jen doprovázeli.

První filozofický paradox, který si pamatuji z četby, byl příběh o Buridanově oslu. Osel stojí mezi dvěma kupkami sena a popisuje, co se v něm děje, když se nemůže rozhodnout. K oběma kupkám je to přesně stejně daleko, ale oslovi připadá nemožné se rozhodnout, ke které kupce se má pustit a kterou sežrat dřív. Čas běží, osel přemítá, nikdy nedojde k rozhodnutí a nakonec uprostřed mezi oběma kupkami zemře hlady.

Stanovit si cíl mi dělá velkou radost. Může být třeba egocentrický – ale je můj – nikoli Heyerdahlův, sousedův nebo někoho z rodiny. Tohle udělám! Vydám se na plachetnici přes Atlantik. Pomůžu někomu, kdo to potřebuje. Koupím někomu láhev šampaňského. Odolám a s díky odmítnu pokušení. Napíšu knihu. Otevřu si nakladatelství. Stanu se advokátem. Založím rodinu.

Že by jižní pól? Na jižní pól a sám. Rozhodnutí padlo, jakmile mě ta myšlenka napadla. Pak jsem začal promýšlet, jak by se to dalo udělat. Kdybych obrátil pořadí – kdyby mě to nejdřív napadlo, pak teprve došel k rozhodování a dumal, jestli je něco takového proveditelné, kdybych rozvažoval předtím, než jsem se rozhodl, že nápad uskutečním – měl bych v téhle knize sotva o čem psát.

Občas si říkám, kam se poděly všechny ostatní sny a ambice, jež jsem měl a s nimiž jsem nikdy nic neudělal. Kde jsou ukryté? Zatím si nemyslím, že je třeba je hledat a najít. Jak už mnozí napsali přede mnou, je mnohem lehčí se snů vzdát než si je nechat vzít.

Nikomu nenavrhuji, aby udělal přesně to, co já, i když vím, že mnozí by to zvládli. Byly to ale moje cíle. Chovám naději, že tahle malá knížka vám může být nápomocná, abyste – nezávisle na stáří a pohlaví – našli svůj vlastní pól, svůj vlastní Everest, svůj vlastní sen.

Může být nepříjemné i trochu riskantní svůj svět změnit. Možná je ale ještě riskantnější ho nechat, jak je, nepokusit se hledat dál a objevit, jak krásný může život být.

Jak léta ubíhají, člověk spíše lituje toho, že nevyužil šancí, které měl, že neuskutečnil něco, co chtěl. Co neudělal. Pokud říkáte, že je to nemožné, a já říkám, že to možné je, máme pravděpodobně pravdu oba.

Nejdůležitější je ráno vstát

Největším úkolem polárníka dnes, stejně jako za časů Ernesta Shackletona, Roalda Amundsena a Fridtjofa Nansena, je ráno vstát. Takže když se mě někdo ptá, co je na životě uprostřed ledu nejtěžší, nikdy neváhám, co odpovědět. Je-li venku padesát čtyři pod nulou, jako bylo tehdy na severním pólu, je nesmírně lákavé zůstat ve spacáku, protože když vylezete, máte pocit, že okamžitě celí až po bradu zamrznete v ledu jako jeden z hříšníků v Dantově pekle. Abychom omezili váhu nákladu, brali jsme s sebou minimum paliva na topení, a mohli jsme tudíž použít jen 0,2 litru na osobu a den. Nevzali jsme si ani náhradní spodní prádlo, a tak jsem v tom jednom zůstal celých šedesát tři dní trvání expedice.

„Nejtěžší, co jsem zažil od svého narození, bylo ráno vstát,“ napsal si Børge do deníku. Vždycky jsme měli po ruce výmluvu, proč zůstat ležet. Mráz, únavu nebo hlad. Na cestě k jižnímu pólu to nebylo jinak. „Možná nám hodně lidí závidí – ale jen málo by jich s námi měnilo,“ napsal jsem si do deníku já.

V takové situaci je myšlenka na vstávání mnohem horší než samotný úkon. Podobně jako v Hitchcockových filmech: nejhorší není, když k něčemu dojde, ale když na to čekáme. Protože nejtěžší úkol je – jako v dobrém thrilleru – se něčemu vystavit. A vstát přece musím. Otázka ale je, zda se vystavit trýzni vstávání na pět minut, nebo na pět hodin.

Dostat se ze spacáku není jen největší výzvou celé expedice, ale i tou nejdůležitější. Potom už bude všechno lehčí.

Mnoho let trvalo, než jsem přestal být překvapený, že málokdy je venku tak mrazivo, jak se zdá ve spacáku, když slyším, jak vichr cloumá plachtovinou a kolíky. Roald Amundsen, který jako první dosáhl jižního pólu, napsal ve svém vyprávění, že právě v ty dny, kdy byly důvody zůstat ležet nejpřesvědčivější, se často, jakmile se jednou vydali na cestu, šlo nejlíp. Na expedicích právě tak jako v ostatních oblastech života závisí poslední krok na tom prvním – a naopak.

Jako otec tří dětí se sedavým zaměstnáním už vím, že největší úkol zůstává stále stejný: jde o to, vstát včas. Nezávisle na tom, kde jsem a co jsem dělal předcházející večer. A tak, jak se měnily a narůstaly nároky na mě a na to, co musím udělat, jsem se časem změnil v člověka typu A. Možná to není řešení pro všechny, ale v mém případě to funguje výborně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duše objevitelů pólu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.