ODPAD DOMÁCÍ

[Vastum domesticis]

Naučte se mít svůj odpad rádi

Jedno je jisté: příčiny chyb jsou v minulosti. Následky v budoucnosti. Řešení v přítomnosti.

KAPITOLA PRVNÍ

Odpad domácí

Předně, co je to vlastně ten „odpad domácí”, jehož latinský název jsem si improvizovaně vymyslel? To, čeho se s naprostou samozřejmostí různými způsoby zbavujeme několikrát za den? Není to nic jiného než věci, které nepotřebujeme nebo nechceme. Ať už v podobě zbytků, prázdných obalů nebo věcí, které už prostě nemáme potřebu vlastnit. Všechny naše domácí odpady mají jedno společné: nemají pro nás žádnou hodnotu. Možná i proto legislativa definuje odpad jako „…každou movitou věc, které se někdo zbavuje nebo má úmysl (nebo povinnost) se jí zbavit…”

My se zde budeme zabývat jen našimi domácími odpady. Nebojte, nebudu vás zatěžovat zaručenými radami a doporučeními, co máte nebo nemáte dělat. Co kupovat nebo nekupovat. Domnívám se, že člověk má sám dostatek rozumu a že k jeho správnému používání stačí mít k dispozici informace a umět si s nimi poradit. Oblast odpadů není něčím, co by běžného člověka zajímalo natolik, aby tomu věnoval více pozornosti, než je nezbytné minimum, spojené většinou právě jen s tím, jak se svých odpadů zbavit. Nicméně už to, že držíte tuhle knížku v ruce, svědčí o tom, že jste ochotni této tématice věnovat o něco více, než ono nezbytné minimum. A za to vám děkuji.

Na odpady namísto čísel s rozumem

Kolik se na světě vyprodukuje odpadů? Kolik odpadů se uloží na skládky? Kolik odpadů se spálí? Kolik odpadů se zrecykluje? Kolik odpadů skončí ve volné přírodě, v oceánech? Kolik lidí třídí odpad? Všechny tyto otázky mají jednu společnou odpověď. Nikdo přesně neví. K realitě se můžeme pokusit přiblížit pomocí kvantifikovaných výsledků průzkumů nebo statistik. Ale k základnímu pochopení odpadové problematiky stačí neotáčet hned pohled ke grafům a tabulkám, ale podívat se směrem k vašemu odpadkovému koši, popelnicím před domem nebo kontejnerům na tříděný odpad, nejbližším sběrným boxům či sběrným dvorům. To jsou místa, která jsou s naším domácím odpadem úzce spojená a jsou těmi nejspolehlivějšími indikátory toho, jak na tom s odpady jsme. Tímto naším odpadovým ekosystémem bychom se měli zaobírat v první řadě a až potom se pokusit chápat odpadovou problematiku v globálním měřítku a oddávat se pouze a zcela řeči čísel.

Na světě vznikne množství odpadů, které je

přímo úměrné tomu, kolik věcí lidstvo vytvoří.

Statistiky a jejich vtělení do infografik v nás budí pocit důvěry. Řeč čísel se může na první pohled zdát jasná a přehledná. Ale dokážete si představit třeba pět milionů tun odpadního plastu? Jak velká hromada to asi je? Z čeho se skládá? Zřejmě ne. Jakou pak má hodnotu informace, že množství plastového odpadu se snížilo o 5 %? Jistě, lze si přesně spočítat oněch pět procent z pěti milionů tun. Ale opět, dokážete si pět procent plastu z pěti milionů tun fyzicky představit? Dost těžko. Díky odpadovým statistikám máme přesný přehled o něčem, o čem nemáme představu. Stranou nelze ponechat ani to, jak jsme se k těm pěti milionům tunám plastu plus ke snížení o pět procent dostali. Nemohlo by to být o tunu víc? A šest a půl procent méně? Odkud se tato přesná čísla, která se ve statistikách objevují, berou? On ten odpad někdo váží? Počítá? Měří? Jistěže odpad nikdo neváží a neměří. Tedy s výjimkou vážení odpadu před uložením na skládku nebo do pece, nebo za účelem obchodu. Množství odpadu se vykazuje, zaznamenává a reportuje. K těm výše zmíněným hypotetickým pěti milionům tun plastu by se došlo nejspíše právě prostřednictvím administrativní činnosti. Navíc je na místě s trochou ironie podotknout, že i samotné statistiky se mohou ve výsledcích rozcházet, a to i když informují o tomtéž. Záleží totiž na metodice při jejich vyplňování. Jedna instituce požaduje do odpadových reportů zahrnout to a toto, kdežto jiná pak navíc i tamto. Logicky se pak výsledná čísla mohou zásadně lišit. Výsledek? Budeme mít k dispozici několik různých údajů o jedné hromadě odpadu, kterou vlastně nikdo nikdy jako celek neviděl. Navíc různé organizace si vypracovávají své vlastní přehledy, které vtělují do statistik a šíří prostřednictvím tiskových zpráv, čímž nechtěně přispívají ke zkreslování už tak abstraktního vnímání reality. Čísla se tak nezřídka mohou stát nikoli pomůckou k řešení, ale součástí problému. Pokud se budeme bavit o množství odpadu a jeho negativním vlivu na naše životní prostředí, zcela nám postačí obyčejné rozumné uvažování. A mimochodem, ve většině statistik není zohledněn odpad existující mimo legální odpadové toky. Zkrátka každá statistika je tak přesná, jak přesné jsou její vstupní údaje a jak moudrá je jejich interpretace a pevná naše víra v ně. Pokud si všimnete, že odpadu v kontejnerech na plast je méně, nebude to tím, že by se něco zásadně změnilo ve statistikách nebo v množství vyprodukovaného odpadu, ale zřejmě proto, že svozová firma kontejnery vyváží častěji.

Derivátem seriózní statistické práce jsou pak informace porůznu vytrhané z kontextů nebo domyšlené podle pravidla, že účel světí prostředky. Popřípadě je možné je označit za tzv. greenwashing. Zřejmě jste již například zaznamenali infografiky, které říkají, že díky recyklaci jedné hliníkové plechovky můžeme svítit tolik a tolik minut. Nebo že vytříděním tolika a tolika kilogramů něčeho se zachrání tolik a tolik stromů. Ačkoli většina těchto tvrzení má původně dobrý úmysl, v konečném důsledku se opět stávají součástí problému, protože jej bagatelizují, čímž zakrývají jeho skutečnou podstatu. Proto se číslům a povrchním poučkám v této knížce budu vyhýbat.

Co je to vlastně ten odpad?

Odpadem – v praktickém slova smyslu – se dříve či později stane úplně vše movité. A nutno dodat že vlastně i nemovité, protože existují i odpady z demolic, zjednodušeně řečeno, byť legislativa slovíčkaří jinak. Aby mohl být odpad odpadem i po právní stránce, musí být uveden v Katalogu odpadů. Katalog odpadů je pomůckou legislativy a odpadového hospodářství vůbec. Tento katalog obsahuje naprostou většinu toho, co lze považovat za odpad až na několik výjimek. Mimo jiné jde například o odpadní vody, odpady radioaktivní, nebo střelivo. Nicméně tady nakukování do textů zákona ukončíme, protože pro naše další povídání nebude legislativa zase tak důležitá. Snad na závěr si jen připomeňme, že v roce 2021 došlo k zásadní změně v odpadové legislativě ČR. Ze zákona o odpadech byly vyjmuty výrobky s tzv. ukončenou životností, kterým legislativa věnovala zákon vlastní. Na místo jednoho zákona teď máme zákony dva. A na dalších pár let je co novelizovat.

Odpadem se stane úplně vše, co na světě vznikne. Ať už samo od sebe jako výsledek biologických procesů nebo našim přičiněním. Celkově se tedy na odpad musíme dívat nejenom jako na obsah našeho odpadkového koše, ale jako na gigantický kompilát hmoty a na ni navazující infrastrukturu, která vznik odpadu předchází, provází ji a následuje. A co je mnohem důležitější, přestat se dívat na odpad jako na něco nechtěného, co nám překáží a čeho se chceme za každou cenu zbavit. A začít právě u toho našeho odpadkového koše, popelnic před domem, kontejnerů na tříděný odpad – našeho malého odpadového ekosystémku.

Proč nemáme z odpadu dobrý pocit?

Protože — přiznejme si — přítomnost odpadu většinu z nás znervózňuje. Všimněte si, že směsný i vytříděný odpad, věci, kterých se hodláme zbavit, běžně dáváme za dveře bytů, před dům. Odpad, tedy to, co za něj považujeme, doma mít nechceme. Věci, které nepotřebujeme, ale z nějakého důvodu ještě za odpad nepovažujeme, pak ukládáme na půdy či do sklepů. Nebo aspoň do záhadných krabic. Kde je tedy ta hranice mezi situací, kdy věc za odpad ještě nepovažujeme, ale zároveň ji nepotřebujeme (a proto ji ihned nevyhodíme, pouze uskladníme jinde a její konečné odstranění odsuneme, protože v ní tušíme ještě nějakou hodnotu), takové to „ještě se to může hodit”. A situací, kdy věc za odpad považujeme a chceme se jí zbavit ihned? V této dlouhé a možná i zbytečně složité myšlence je zčásti ukryto tajemství našeho přístupu k odpadům. Má svůj původ před dávnými lety, kdy si náš předek před jeskyní uvědomil, že tenhle pazourek pro něj má větší hodnotu než ten druhý, a ten pak zahodil nebo někam zahrabal pro strýčka příhodu. Netvrdím, že zlomový okamžik, kdy se náš prapředek naučil vědomě posuzovat věci podle hodnoty, nastal právě v době kamenné. Nicméně lze říci, že na úsvitu lidských dějin náš předek mohl pomocí kognitivní schopnosti rozeznávat hodnoty a nepřímo položit základy tomu, jak dnes i my vnímáme hodnotu věcí. Použitelné věci si nechával. Nepotřebné odhazoval. Konečně i vědci hovoří o kognitivní revoluci, která zřejmě za vzestupem našeho druhu stála (pokud to všechno nebylo úplně jinak).

Svým způsobem se od našich prapředků ve svém přístupu k odpadům v zásadě až tak příliš nelišíme. Stále rozhodujeme o osudu věcí na základě jejich hodnoty tak, jak ji subjektivně vnímáme. Jenomže to, co z našeho subjektivního pohledu pro nás nemá hodnotu, může mít hodnotu pro někoho jiného. Všichni známe bazary, burzy nebo blešáky, kdy pro jednoho nepotřebné věci se někomu jinému hodí a dokáže – či dokonce chce – je dál využívat. Z logiky této věci se i dnes začínají objevovat re-use centra, která zřizují městské části, odpadové firmy nebo soukromé osoby. Reuse centrum je místo, kde je možné za symbolickou cenu (nebo i zdarma) získat funkční předměty, které by jinak byly nenávratně ztraceny. Nebo je tam odevzdat.

Využití znovupoužitelnosti se nevztahuje jen na věci, které můžeme dál používat. Platí to i o věcech, které už k původnímu účelu použít nelze, avšak materiál, ze kterého jsou vyrobeny, je možné dál využít. Tady se v naší cestě do tajů našeho přístupu k odpadům dostáváme k dalšímu zajímavému momentu. A sice k tomu, že díky čistě subjektivnímu pohledu zcela opomíjíme skutečné hodnoty materiálního světa. Protože hmotný svět kolem nás je tvořen z materiálů. Kovů, plastů, betonu, zeminy nebo třeba dřeva a skla. Pro nás nemají tyto materiály samy o sobě žádnou hodnotu, protože je používáme pouze ve formě produktů nebo využíváme některé jejich vlastnosti. Ale pro výrobce mají hodnotu suroviny. Zatímco pro nás nemá tuna střepů hodnotu žádnou, pro majitele sklárny se jedná o vstupní materiál k výrobě dalšího skla – zjednodušeně řečeno, samozřejmě. Totéž platí o papíru, plastu či kovech. V oblasti materiálové tedy platí vlastně totéž, co jsme si řekli o produktech prodávaných na burzách, v bazarech nebo na bleších trzích. Co pro jednoho nemá cenu, má cenu pro jiného. Jinak řečeno, odpad má hodnotu a my se ji musíme naučit vnímat. Nejen subjektivně jako pravěký lovec před jeskyní, dumající ze všech sil nad dvěma pazourky.

Doma ze své domácnosti nedokážeme ovlivnit celkové množství odpadů a nakládání s nimi v globálním měřítku. Ani v evropském. Nebo národním. Ale upřímně, to nedokáží ani ti, kteří to mají v popisu práce a jsou vybaveni patřičnými kompetencemi. K řešení globální odpadové krize nepřispějí další kvóty na cokoli, co lze regulovat. A ani restrikce toho, co lze omezovat. Veškeré takové činnosti pouze nahrazují to, co neumíme a čeho prozatím nejsme schopni: vyřešit to. Zákazy se totiž snažíme nahrazovat řešení, která nemáme. A uvěřit, že zákaz je řešením, je natolik hloupé, že by nás to mohlo posadit vedle našeho známého pračlověka, dumajícího před jeskyní nad dvěma pazourky. Zakážeme mu je vyhodit a vyřešíme tak jeho dilema.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odpad domácí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.