© Miroslav Boček, 2021

© Pikador Books, 2021

Vyšlo i v tištěné verzi

Objednat si můžete na

www.pikadorbooks.cz

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

O knize:

Děti tetrisu

Oprašte přehrávač, nasaďte tisíckrát ohrané cédéčko Björk a vydejte se spolu s citlivým puberťákem Davidem do víru rušných devadesátek! Jen je třeba rovnou říct, že Davidovi je čtrnáct, ale cítí se už nejmíň na patnáct! Má jednu vysněnou holku, bydlí na velkém sídlišti, ale nejraději chodí na ryby k romantické zátoce za městem. A pak má také staršího, světem protřelého bratra, životem unavenou mamku a nového kamaráda. Jo, správně - lidí kolem sebe má vážně dost. Ale nejsou jen kulisou pro jeho hravou duši? Děti tetrisu jsou svěžím, lehkou rukou napsaným příběhem, který pobaví nejen pamětníky zlatých časů MTV. Až knihu dočtete, dostanete zaručeně chuť na pár partiček tetrisu. A k tomu na panáka dobře vychlazeného ferneta. Ten sice nejdřív zhořkne na patře, vzápětí však vykouzlí lehký, povznesený úsměv. Stejně, jako Bočkova sídlištní novela.

Autor:

Miroslav Boček

Narodil se v roce 1981, žije v Českých Budějovicích. Vystudoval Pedagogickou fakultu UK, obor český jazyk a základy společenských věd. Je autorem básnické sbírky Některé mraky letí pomaleji (Dauphin, 2011) a dystopického románu Příliv (Novela bohemica, 2016). Od roku 2009 organizuje na jihu Čech pravidelné literární večery s názvem Literární šleh a je jedním z organizátorů festivalu Literatura žije. V současné době pracuje jako lektor environmentálních programů na Jihočeské univerzitě.

Zdařile umíchaný koktejl humoru a niterných emocí! Smekám před lehkostí, se kterou Miroslav Boček - tento “český Adrian Mole” - předestírá čtenáři svůj tklivý příběh o dospívání.

Jakub Hussar, filmař a producent

ZAČÁTEK

Brácha už zase chlastá. Občas se objeví, hodí tašku do rohu a zmizí. Doma toho moc nenaspí. Potlouká se po nocích kdovíkde. Minule ztratil botu a předminule pod ním prý zmizelo kolo, který ještě navíc nebylo jeho. Patřilo Romanovi, co bydlí o patro níž. Jeho matka řeší úplně stejný problémy jako ta naše. Nedávno našly u kytek v mezipatře stříkačku. Mamka pak prohlížela bráchovi ruce, jestli tam nemá vpichy.

Každej druhej večer jsem teď s mamkou doma sám. Dívám se do sídliště, něco si luštím v pokojíku nebo přemýšlím o lidech ze třídy. Do školy to mám jen kousek, protože když se sem mý rodiče kdysi nastěhovali, měli už bráchu a blízkost školy byla rozhodující. Moje mamka byla hned po vejšce na mateřský a nemusela řešit, jak daleko to má do práce. A táta, když ještě byl, jezdil přes celý město na kole, což se mu líbilo, protože jinak neměl na sportování čas. Dřív to tu bývalo obří staveniště, ale to už je dávno a ta doba nepořádek zahladila a kolem vyrostly další paneláky a obchodní centrum. Občas na mě odněkud vypadnou starý fotky, na kterých je můj táta s bráchou, jak prolejzaj velkou vodovodní trubkou, brácha má asi jenom tři zuby a všude kolem jsou rozkopaný hromady. Na jiných jsem třeba už i já, ale tam, kde jsem starší, zase není táta, kterej mamku pak opustil a odstěhoval se do Německa.

Na jedný fotce sedíme s bráchou na balkoně, nohy máme prostrčený šprušlema a díváme se na mamku. Může mi na tom snímku být tak sedm, jsem po nemoci, a i když je léto, mám kolem krku šátek a v ruce hrnek. Brácha má účes jak kasuár, hlavu širší než ramena a propadlej hrudník. Mamka na záběru není, ale vlastně tam je, protože celá ta fotka je uvolněná a radostná.

Na jiný fotce sedí brácha na bobku a rozevírá skřele obrovský rybě, kterou ale nechytil on. Ryba je velká, protože brácha je malej. Kolem patnáctýho roku ale nabral vejšku a babička si z něho dělala srandu, že mu dá na hlavu smeták a bude čistit stropy. Brácha toho v tý době moc nenamluvil, ale já taky ne, protože nejsem zrovna upovídanej.

Moc si toho v rodině neříkáme, cítíme, že se máme rádi, ale nejsme schopní se svěřovat. Mamka to zkoušela, ale neuspěla. Takhle to ale má ve třídě většina, a některý holky, který se chlubí tím, že jejich mamina je největší kamarádka, mi připadaj úplně blbý.

Naše škola je kostka, co má na průčelí vysázenej nápis ZŠ Vltava a je největší v okrese. Já chodím do osmý třídy, jmenuju se David a jsem docela oblíbenej. Když říkám docela, tak zase ne tak moc, abych nebyl první na ráně, když něco přijde. A ono přijde, to si pište!

DEN OTEVŘENÝCH DVEŘÍ. ZÁTOKA. TŘÍDNÍ SÍGŘI. MRAZIVÝ RÁNO.

Stoupám s mamkou po schodišti. Na hodinách nad námi poskočí rafička. Sedíme ve třídě se spoustou cizích lidí. Na tabuli před sebou vidím křídou napsanej název gymnázia a nápis Den otevřených dveří.

Ve třídě je hluk. Maminy v huňatých kožiších se vyptávaj zástupce na detaily přijímaček. Připadá mi zbytečný řešit takovou spoustu hloupostí. Nějak to stejně dopadne. Chytrý se dostanou, blbý zůstanou pod čarou.

O týden později jdeme zas pod těmi stropními hodinami. Rafička se tentokrát ani nepohne. Ze dveří vyjde ředitel a přistoupí k mamce. Pak se ohlédne na mě a já na sobě cítím jeho divnej pohled. Nábytek v ředitelně je starej a zašlej. Pod sklem položeným na jeho pracovním stolku jsou různý obrázky. Ředitel se baví s mamkou. Znají se z vejšky. Nijak moc spolu nekamarádili, ale stará známost se teďka hodí.

Vzpomenu si, že jsem na dni otevřených dveří potkal kluka, co chodí v naší škole o třídu vedle. Jeho matka je asi taky hodně přičinlivá, že už ty přijímačky řeší takhle dopředu.

Bráchovi se vrátilo lovecký nadšení. Skoro denně teď držím na tužce cívku s rybářským vlascem a brácha ho vmotává do navijáku. Pak vyndá z brašny červenomodrou kačenu a navěsí ji na šňůru. Na konec vlasce naváže trojháček.

Jedeme kolem Vltavy, po krajích stezky leží sníh, asfalt je mokrej a já nemám blatníky. Dám dlaň za sebe a cítím, jak mi do ní zadní kolo hází špínu. Na druhý straně řeky se tyčí paneláky. Silnice je ukrytá za protihlukovými bariérami a vede k nájezdům, kudy se dá dostat do centra.

Jdem proklestěnou cestou, přeskočíme pár větví a botama se zaboříme do bláta. Sem tam jsou odpadky a na sebe naházený pneumatiky. Z vody trčí držadlo kočárku. Voda je u břehů zamrzlá, dál prosvítá bahnitý dno. Nebe je šedý. Sledujem ohbí zátoky, bráchův prut občas prořízne vzduch a těžká káča dopadne do vody. Štiky jsou v tuhle dobu hájený, ale nám to nevadí. Skoro nikdo sem nechodí.

Domů jedeme už téměř za tmy. Jsem totálně prokřehlej. Galusky sviští po zledovatělý cestě, občas narazí do nerovnosti v místech, kde se asfalt divoce vlní nebo přechází v beton. Světla města jsou rozpitý, z nájezdu křičí auta a hlasitě houkaj.

V noci mi vystřelila horečka. Sálala ze mě a nemohl jsem spát. Furt jsem se převaloval v posteli. Dal jsem si na hlavu mokrej kapesník a do podpaží teploměr. Pak jsem usnul. Zdálo se mi o rybách. Nějakej kapr na mě otevíral hubu, ale já mu nerozuměl. Měl v ní zabodlej ten trojháček a oči mu mizely v jamkách. Snažil jsem se ho pak probudit k životu, ale už byl leklej. Jeho stříbrný šupiny už tolik nezářily. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se nad ním můj sen smiloval. Prosil jsem ho, aby to udělal, ale sen byl neoblomnej, dovoloval mi měnit jen drobnosti. Dělal jsem všechno pro to, abych se z něho probudil. Slyšel jsem hlas: „Probuď se! Probuď se!“ Ryba se pomalu rozpíjela, mizela mi z dohledu, spatřil jsem hladinu, ke který jsem se zespoda přibližoval, máchal jsem nad sebou rukama a řval. Hladina byla blíž a blíž, ale mně už docházel dech. Pak jsem nad sebou zahlédl obličej mýho bráchy a snažil se ho zachytit. Byl strašně fousatej a hleděl na mě vystrašenýma očima. Pak jsem se probudil.

Kluk, kterýho jsem viděl na dnech otevřených dveří, se jmenuje Aleš, chodí do vedlejší třídy a znám ho z těláku. Bydlí o pár bloků dál, má starší sestru, hezkou mámu a staršího tátu. Aleš je živej, učitelky ho nemají moc rády, protože je zároveň i chytrej a často při hodinách vyrušuje, protože se nudí. Já se taky občas nudím, ale jsem ten typ, co radši sedí v klidu a kouká oknem ven do školní zahrady, která ale moc zahradou není, protože kromě několika laviček, jedný prolejzačky a běžeckýho oválu s pískovištěm na skákání do dálky už tam nic není. Učitelky mě mají rády, protože nevyrušuju, dělám úkoly a většinou umím. Naše třídní vyučuje matematiku a nadržuje mi. Do sedmičky jsme měli jinou třídní, asi nejhorší na škole. Měla brejličky na šňůrkách, a když si je sundala, znamenalo to, že je malér. Byla to stará komunistka. Když jsme šli na školní výlet, přikázala nám pochodovat jako vojáci. Mně se to nelíbilo.

V naší třídě je několik sígrů. Ten největší se jmenuje Setikovský. Je o rok starší než my. Někdy o přestávce obchází lavice a naváží se do nás. Letos k nám do třídy přibyl novej kluk, jmenuje se Filip. Se Setikovským se hned porval, bylo to nerozhodně, nějakou dobu se jeden druhýmu vyhýbali, ale pak se skamarádili. Jednou se Filip pustil i do mě, protože mě předběhl ve frontě na oběd a já zakřičel, že na něj pošlu svýho bráchu. Počkal si na mě u šaten, přimáčkl mě k mřížím a funěl mi do ksichtu. Pak mi dal malou hlavu, pocítil jsem břinknutí do čela, který asi muselo víc bolet jeho než mě, a smejknul se mnou do strany.

Ten den večer jsem si pak v posteli představoval, jak na mě Filip vyběhne, já mu nastavím stoličku a třísknu s ním o zem. Z druhý strany na mě skočí Setikovský, já si ho přehodím přes záda a dám mu prvotřídní osoto gari.

Hned ráno si dám před odchodem do školy dvacet kliků, a když pak přijdu domů, zopakuju to a přidám ještě padesát dřepů a sklapovaček. Pak si vyhrnu rukávy a před zrcadlem sleduju svý naběhlý bicáky.

Filip si mě už ale nevšímal.

Nahnu se nad potok a ponořím do něj bandasku. Drhnu ji ze všech stran, zbytky rozmočený večeře dopadaj na dno. Potok je vklíněnej do chatový oblasti, ve který v týhle roční době skoro nikdo není. Přijeli jsme sem v pátek večer s bráchou a Romanem, jehož rodičům chata patří. Usínal jsem a oni si ještě bujaře povídali. Pouštěli si nějakou hudbu a mluvili o věcech, který mě nezajímaly.

Další den se brácha s Romanem opili a asi v deset večer někam odešli. Koukal jsem na ně, jak mizí ve tmě a míří směrem do vesnice. Asi dvě hodiny jsem čekal v posteli, jestli se nevrátí. Probudil jsem se brzy ráno, ale to už oba leželi na kanapi, byli oblečený a Roman si ani nesundal boty. Kamna byly vyhaslý a v místnosti byla zima. Oblékl jsem se a vyrazil ven, do mrazivého rána. Kolem mě jiskřily ojíněný stromy. Na některých byly navěšený krmítka. Hladina potoka byla pokrytá tenkým ledem a chrastila, jak do sebe ty destičky narážely. Vydal jsem se kolem něj a hledal ve vodě nehybný rybí těla. Pár jich splývalo u druhého břehu, ale když jsem se přiblížil, zmizely v kořenech. Když jsem se vrátil, z komínu se už kouřilo a mně se dovnitř najednou nechtělo. Měl jsem pocit, jako by tam byl někdo cizí. Jako bych tam ani nebyl vítanej, chtělo se mi k mamce, zatoužil jsem po ní, chtěl jsem se k ní přitisknout a ucítit její ruku ve svých vlasech. Zdálky jsem zaslechl skřeky, ozvěnovitě se odrážely od kmenů a mizely v lesíku naproti. Chata přede mnou zářila, stvoly tikaly, jak z nich slunce odlupovalo vrstvu jinovatky. Po plechový střeše poskakovaly nitě paprsků a všechno pomalu tálo. Nabral jsem si plnou náruč dříví a vešel dovnitř.

Tam praskal oheň. Kluci snídali, a když jsem vešel, otočili se na mě a pousmáli se. Bylo v nich něco spikleneckýho, něco, čemu jsem nerozuměl.

„Davide, nechtěl by ses dneska vrátit domů?“

Nechápavě na ně zírám, jeden špalek mi vypadne z ruky a dopadne na koberec.

„Doprovodili bysme tě na autobus.“

„A proč?“ zeptám se.

„Mamce se doma určitě stejská.“

Po obědě sedím v autobuse a jedu domů. Na krku mám klíče od bytu. Je mi smutno. Nejsem už u nich, ale nejsem ještě ani u mamky. Podle mě kecali. I kdyby bylo mamce smutno, jak by se o tom asi dozvěděli?

Domů dorazím kolem čtvrtý. Mamka není doma. Na lince najdu lísteček, že o mně ví, brácha jí volal z vesnice, a že večeři mám připravenou v ledničce. Přijde kolem osmé hodiny, protože musí být v práci.

Pustím si televizi, ale vůbec ji nevnímám. Myslím na to, proč mě tam brácha s Romanem nechtěli. Podle mě si to vymysleli. S tou mámou. V práci nemá na nějaký stýskání čas. Napadne mě, že bych ji v práci mohl navštívit. Určitě by ji to potěšilo. Po chvíli o tom začnu pochybovat. Jenom bych jí tam překážel. Pár minut by možná radost měla, ale pak už by zase musela myslet na práci.

Udělám padesát kliků a sto dřepů. Hodně rychle se v tom zlepšuju. Chtěl bych začít běhat. Někam utíkat.

Mamky se už večer nedočkám. Usnu u televize asi v devět hodin. V noci přese mě maminčiny ruce přehodí deku a já cítím, jak se pohybuje v obýváku a pak mizí v ložnici. Druhej den večer se vrací brácha. Ve tváři má takovej potutelnej výraz a trošku kulhá na jednu nohu. Radši se ho na nic neptám a mamka taky ne. Když jdu s odpadkama kolem bytu o patro níž, kde bydlí Roman, ozývá se odtamtud křik jeho mámy. To je prej normální. Křikem řeší každou píčovinu. Takhle mi to aspoň řek brácha.

ALJAŠKA. POZNÁVÁM ALEŠE A ALICI. SKLEP. BITKA V ŠATNÁCH.

Roztočím globus, zavřu oči a píchnu do něj prstem. Ukazováček směřuje doprostřed Tichýho oceánu. Zamručím a zkusím to znova. Ocitám se někde v Gruzii. Nespokojeně globus odložím a vezmu do ruky atlas světa. Nadechnu se a rozevřu ho na libovolné stránce. Přede mnou leží silueta Aljašky. Chvíli držím stránku rozevřenou před sebou a zkoumám názvy různých měst. Hledám jména, co zní indiánsky nebo eskymácky. Těžko vyslovitelný názvy. Zavřu oči a představuju si, jak kráčím zasněženou krajinou, na nohou sněžnice a přede mnou pustina plná hor a zasněžených kopečků. Od pusy mi stoupá pára, slunce už zapadá, z vrcholů se dolů do údolí sunou stíny a kdesi v dálce zavyje vlk. Shodím vak a utábořím se. Hledím na nebe, který se začíná pokrývat hvězdama a všechno je stříbrný, i moje kožešina, oje saní i oprať, kterou si znovu omotám kolem ruky, protože jsem se rozhodl putovat přes noc.

Při tělocviku, kterej máme s Alešovo třídou společně, ho v rozběhu předběhnu. Pár koleček si držím náskok, ale zatímco mně dochází dech, Aleš přidává, propracovává se kupředu, máchá loktama, prodírá se davem běžců a jeho nohy kmitají sem a tam. Nějakých sto metrů před cílem se dostává na první místo a ještě zrychluje. Když doběhneme, ani moc nelapá po dechu, diskrétně se posadí do rohu hřiště a natahuje si ponožky.

Večer jdu poprvé běhat. Stydím se, a tak mamce řeknu, že se jdu projít, a když se vrátím, nenápadně se protáhnu do koupelny, aby si nikdo nevšiml, jak jsem zpocenej.

Druhej den se o velký přestávce znovu mineme na chodbě. Blikneme po sobě očima, ale nepozdravíme se. Když pak spěchám na oběd, zaslechnu za sebou jeho hlas.

„Počkej, pudu s tebou.“

Těsně před jídelnou zaváhá a chytne mě za rukáv.

„Sakra, asi jsem si ve třídě zapomněl kartičku na oběd.“

„Já na tebe počkám.“

„Ne, jdi se najíst, přijdu.“

Už mám dojedeno, ale Aleš nikde. Ani v řadě, ani jinde v jídelně. Zklamaně odnesu jídlo a jdu do šatny.

Asi sto metrů od školy na mě zavolá a doběhne mě.

„Sorry. Zapomněl jsem tu kartičku doma.“

„To bude mít mamka radost.“

„Mamka to nezjistí.“

Chvíli mlčíme.

„Včera jsi dobře běžel,“ nahodím téma.

„Ty jsi taky nebyl marnej.“

„No, trošku běhám, ale ještě na tom musim zapracovat.“

„Já běhání nesnášim,“ řekne.

„Jak to? Dyť ti to tak šlo. Tak proč to děláš?“

„A proč to děláš ty?“

„Já nevim,“ řeknu. „Asi pro dobrej pocit.“

„Měl bys spíš posilovat. Jseš hubenej.“

Podvědomě se vyprsím a srovnám svou skoliózu.

„Ale lepší bejt hubenej než bejt tlustej,“ dodá.

„To jo,“ řeknu.

„Já bych nemoh bejt tlustoprd.“

„Říká se ale, že tlustý lidi maj smysl pro humor.“

„Protože jim nic jinýho nezbejvá. Je to pro ně jedinej způsob, jak na sebe upozornit.“

„Vlastně taková znouzectnost,“ prohodím.

„Vlastně jo.“ A po chvíli dodá: „Hele, líbí se ti ve škole nějaká holka?“

Jsem tou otázkou upřímně vykolejenej… Jak by mohla… No, mohla… ale… ještě jsem o tom moc nepřemýšlel.

„Nevim,“ odseknu a přidám do kroku.

„Já chodim s Alicí z céčka,“ chvástá se Aleš. „Znáš ji?“

„Jenom od vidění.“

„Já tě s ní někdy seznámím. S tebou se fajn kecá. Líp než s některýma klukama ze třídy. K nám chodí samí blbci,“ řekne.

„Jo, to do naší taky.“

„Hele, podívej,“ pousměje se, „setkáme se zítra odpoledne, do kolika máš?... Tak v půl třetí tady přesně na tomhle místě.“

Večer jdu zase běhat. Brácha je někde v hospodě. Mamka se dívá na televizi. Když doběhnu zpátky k baráku, ještě se mi domů nechce, odemknu dveře od sklepa a sednu si na hrubou podlahu mezi kójema. Přehrávám si ten dnešní rozhovor. Nemůžu tomu uvěřit. Alice z céčka. Čím ji ten Aleš asi zaujal? Musím uznat, že je jinej. Po všech stránkách přitažlivej. Nejspíš jsem asi taky takovej, když se mě chytil. Moc rád bych tu Alici poznal víc. Musí bejt zajímavá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti tetrisu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.