TRÓJA

Copyright © Stephen Fry, 2020

Jacket illustration © Sarah Young

Illustrations © Barbora Kepičová

Translation © Tomáš Bíla, 2021

Original English title: TROY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-394-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-395-9 (mobi)

Obsah

SLOVO ÚVODEM

MODLA Z NEBE

ZALOŽENÍ

KLETBY

SPÁSA A ZKÁZA

HLE, PŘICHÁZÍ HRDINA DOBYVATEL

HÉRAKLŮV NÁVRAT

BRATŘI

TELAMÓN V EXILU

PÉLEUS V EXILU

SVATBA A JABLKO

KRÁLOVNIN SEN

CHLAPEC, KTERÝ PŘEŽIL

TŘPYTIVÝ PASTÝŘ

SOUD

RODINNÉ SPORY

VEJCE

LOTERIE

SEDMÝ SYN

S DÍTĚTEM V NÁRUČI

OSOBY

PARIDŮV NÁVRAT

BOHOVÉ SHLÍŽEJÍ NA ZEM

ANCHÍSÉS (MEZIHRA)

ÚNOS

ŘEKOVÉ (AŽ NA JEDNOHO)

PÍSEK OSETÝ SOLÍ

KRÁSNÁ PYRRHA

ÍFIGENEIEA V AULIDĚ

ACHAJOVÉ

NA PUSTÉM OSTROVĚ

ILIUM

NA OBZORU

NA OLYMPU

TRÓJANÉ

POSELSTVÍ

PŘEDMOSTÍ

BOJOVÉ LINIE

PATOVÁ SITUACE

PALAMÉDÉS

TROILUS A KRESSIDA

AINEIÁS, ACHILLES, AIÁS, AGAMEMNÓN – DRANCOVÁNÍ KRAJE

CHRYSÉIS A BRISÉIS

AGAMEMNÓNŮV SEN

BOJ MUŽE PROTI MUŽI

DIOMÉDÉS vs. BOHOVÉ

HEKTÓR A AIÁS

KARTA SE OBRACÍ

VÝPRAVA ZA ACHILLEM

NOČNÍ HLÍDKA

AGAMEMNÓN A HEKTóR BOUŘÍ

FALEŠNÝ ACHILLES

ACHILLOVA ARISTEIA

ACHILLES A HEKTÓR

POHŘEB PATROKLA A HEKTÓRA

AMAZONKY A ETIOPANÉ PŘICHÁZEJÍ NA POMOC

ACHILLOVA PATA

ACHILLOVA ZBROJ

PROROCTVÍ

PODIVNÁ NÁVŠTĚVA

ZLATÝ CHLAPEC

HÉRAKLOVY ŠÍPY

TRÓJSKÉ ŠTĚSTÍ

STŘEZTE SE ŘEKŮ…

ÚSVIT

PLÁN…

KŮŇ

V ÚTROBÁCH OBRA

HELENINY HLASY

KONEC

DODATEK

MÝTY A REALITA 1

MÝTY A REALITA 2

SEZNAM POSTAV

BOHOVÉ A NETVOŘI

ŘEKOVÉ

TRÓJANÉ A JEJICH SPOJENCI

Poděkování

SLOVO ÚVODEM

Zrození bohů i tomu, jak povstali první lidé, jsem se věnoval knihu Mýty. Její volné pokračování Hrdinové líčilo slavné skutky, putování a dobrodružství smrtelných hrdinů, jakými byli Perseus, Hérakles, Iásón a Théseus. Není nutné mít ty knihy přečtené, abyste se mohli pustit do téhle; na místech, kde se mi to zdá užitečné, uvádím v poznámkách pod čarou odkazy na pasáže v předchozích dvou svazcích, kde se lze dočíst o některých událostech či osobách, ale k tomu, abychom mohli společně vytáhnout k Tróji, hlubokou znalost řecké mytologie nebudete potřebovat. Zvlášť na začátku knihy vám budu občas připomínat, že není nutné zapamatovat si všechna jména osob, místní názvy a příbuzenské vztahy. Abychom se dostali do obrazu, popisuji u mnoha významných rodů a království jejich počátky, ale ujišťuji vás, že až začneme spřádat hlavní děje, promění se tenhle zašmodrchaný uzel v přehlednou tkalcovskou osnovu. Na konci knihy najdete dvoudílný dodatek, který vám pomůže najít odpověď na otázku, kolik z toho, o čem si budeme vypravovat, je mýtus, a kolik historie.

MODLA Z NEBE

Trója. Nejnádhernější království na celém světě. Perla Egejského moře. Zářné Ilium, město, které povstalo a padlo ne jednou, ale dvakrát. Brána na cestě na barbarský východ. Království zlata a koní. Rodiště proroků, králů, hrdinů, bojovníků a básníků. Pod ochranou ARÉA, ARTEMIS, APOLLÓNA a AFRODÍTÉ zůstávala po léta vzorem všeho, čeho je možné dosáhnout v míru i ve válce, v obchodu a politice, v lásce a umění, státnictví, duchovnu i občanském soužití. Když padla, zůstala po ní ve světě lidí zející rána, kterou se možná nikdy nepodaří zacelit, leda ve vzpomínkách. Básníci musí ten příběh znovu a znovu opěvovat a předávat jej z generace na generaci, protože přijdeme-li o Tróju, přicházíme tím zároveň o kousek sebe sama.

Abychom pochopili pád Tróje, musíme pochopit její zrod. Pozadí našeho příběhu je značně spletité. Objevuje se v něm spousta míst, osobností a rodů. Není nutné si zapamatovat každé jméno, příbuzenský vztah či sňatek, každé království a provincii. Příběh z nich postupně vyplyne a ta podstatná jména vám, slibuji, utkvějí v paměti.

Všechno na světě, a tedy i Trója, má svůj počátek i konec u DIA, Krále bohů, vládce na Olympu, Hromovládce, Shromažďovače mraků a Pána bouří.

Před dávnými a dávnými časy, téměř před úsvitem dějin smrtelníků, se Zeus spojil s Élektrou, překrásnou dcerou Titána Atláse a mořské nymfy Pleioné. Élektra dala Diovi syna, DARDANA, který putoval po Řecku a ostrovech v Egejském moři a hledal místo, kde by mohl založit a vychovat svou vlastní dynastii. Nakonec zakotvil na iónském pobřeží. Pokud jste Iónii nikdy nenavštívili, měli byste vědět, že to je země na východ od Egejského moře dříve nazývaná Malá Asie, ale dnes označovaná jako turecká Anatolie. Nacházela se tam veliká království Frýgie a Lýdie, ale ta už byla obsazená a měla své vladařské rody, a tak se Dardanos usadil na severu na poloostrově jižně od Hellespontu, oné úžiny, do které Hellé spadla ze hřbetu zlatého berana. O mnoho let později tudy Iásón proplouval na své dlouhé cestě pro zlaté rouno právě z toho berana a zamilovaný Leandros každou noc plaval přes Hellespont, aby mohl být se svou milou Héro.[1]

Město, které tu Dardanos založil, se – pro nedostatek vynalézavosti a ještě větší nedostatek skromnosti – jmenovalo Dardanos, přičemž celé království dostalo název Dardanie.[2] Po smrti krále zakladatele mu vládl Ílos, nejstarší z jeho tří synů, ale zemřel bez dědice a zůstavil trůn svému bratrovi, prostřednímu synovi ERICHTHONIOVI.[3]

Erichthoniova vláda dala zemi dlouhé období míru a prosperity. Krajinu na úpatí hory Ídy zavlažovaly řeky laskavých říčních bohů Simoeida a Skamandra, které celé Dardanii zajišťovaly dobrou úrodu. Z Erichthonia se postupem času stal nejbohatší člověk v celém známém světě a proslavil se svým stádem tří tisíc kobyl s bezpočtem hříbat. Boreás, bůh severního větru, na sebe vzal podobu divokého hřebce a zplodil s Erichthoniovými klisnami pozoruhodné plemeno závodních koní. Tihle hřebečci byli tak hbití a lehkonozí, že dokázali procválat obilným polem, aniž by v něm zlomili jediný klas. Aspoň se to o nich říkalo.

Koně a bohatství. Kdykoli se začneme bavit o Tróji, skončíme u úžasných koní a nezměrného bohatství.

ZALOŽENÍ

Po Erichthoniově smrti nastoupil na trůn jeho syn TRÓS. Ten měl dceru Kleopatru a tři syny, Íla (pojmenovaného na počest po svém prastrýci), Assarka a GANYMÉDA. Příběh prince Ganyméda je dobře znám. Byl to tak krásný mladík, že nezkrotitelná touha po něm ovládla samotného Dia. Vzal na sebe podobu orla, snesl se k zemi a vynesl jinocha na Olymp, kde sloužil jako Diův milovaný společník a číšník. Aby Tróovi ztrátu syna vynahradil, poslal za ním Zeus HERMA, který mu jako dar přinesl dva božské koně tak lehké a rychlé, že dokázali cválat po vodní hladině. Trós se nechal utěšit krásou těch kouzelných tvorů a Hermovým ujištěním, že Ganymédés byl povýšen mezi nesmrtelné.[4]

Byl to Ganymédův bratr, princ Ílos, kdo založil nové město pojmenované na počest jejich otce Trója. Na Frýžských hrách zvítězil v zápasnické soutěži a jeho odměnou bylo padesát mladíků a padesát panen, ale – hlavně – jalovice. Velmi výjimečná jalovice, kterou měl Ílos podle rady orákula použít k založení nového města.

„Tam, kde kráva ulehne, tam založ své město.“

Pokud Ílos znal příběh o KADMOVI – a kdo by ho neznal? –, určitě věděl, že Kadmos a Harmonia, rovněž podle instrukcí orákula, následovali krávu a čekali, kde zvíře ulehne na znamení toho, že právě tam mají založit budoucí Théby, první z mocných městských států starého Řecka. Může se nám zdát, že nechávat výběr v tak důležité otázce na kravách je pošetilý a bizarní nápad, ale když se nad tím zamyslíme, ukáže se, že to zase tak nerozumné není. Kde má vyrůst město, tam je zapotřebí bohatých zdrojů masa, mléka, kůže a sýra pro jeho obyvatele, ani nemluvě o dostatku silných tažných zvířat – volů na orání polí a tahání povozů. Pokud se krávě někde zalíbí natolik, že se tam rozhodne zůstat, bude to patrně místo, které stojí za úvahu. Každopádně Ílos nelenil a následoval krávu, kterou vyhrál ve Frýgii, daleko na sever do Troády,[5] přes svahy hory Ídy na rozlehlou pláň Dardanie. A právě zde, nedaleko od místa, kde Ílův pradědeček založil své první město Dardanus, jalovice konečně ulehla.

Ílos se rozhlédl kolem sebe. Bylo to dobré místo pro založení města. Na jihu se zdvíhal masiv hory Ídy a o něco dál na severu se dala tušit úžina Hellespontu. Na západě se třpytilo modravé Egejské moře a napříč zelenou, úrodnou planinou se klikatily řeky Simoeis a Skamandr.

Ílos poklekl a modlil se k bohům, aby mu dali znamení, že se rozhodl správně. Okamžitě se mu dostalo odpovědi: Z nebe sletěl veliký kus dřeva a kousek od něj se zaryl do země, až se zvedl obláček prachu. Byla to socha veliká asi jako desetileté dítě.[6] Znázorňovala PALLAS ATHÉNU, která v jedné pozdvižené ruce držela oštěp a ve druhé přeslici s vřetenem, což symbolizovalo umění války i řemesla míru, nad nimiž šedooká bohyně bděla.

Ílos při pohledu na tak posvátný předmět okamžitě přišel o zrak. Byl však moudrý a znal úradky Olympanů dost dobře na to, aby nepropadl panice. Padl na kolena a začal děkovat nebesům. Po týdnu vytrvalých modliteb se mu zrak vrátil. Překypoval novou energií a zápalem a hned začal vyměřovat základy svého nového města. Rozvrhl ulice tak, že se jako loukotě kola sbíhaly v jediném bodě, kde měl stát ústřední chrám zasvěcený bohyni Athéně. Do vnitřní svatyně chrámu umístil dřevěnou sošku Pallas Athény, která mu spadla z nebe – xoanon, trójské štěstí, symbol a důkaz božského požehnání městu. Dokud tento posvátný totem zůstane nedotčen, bude Trója přetrvávat a vzkvétat. Tak tomu Ílos věřil. A věřili tomu i lidé, kteří s ním přitáhli město vybudovat a osídlit. Palladinu dřevěnou podobiznu nazvali PALLÁDIEM a po Ílově otci dali svému městu i sobě nová jména Trója a Trójané.

Tak to bychom měli rodovou linii zakladatelů od Dardana přes jeho syny Íla Prvního a Erichthonia, jehož syn Trós přivedl na svět Íla Druhého, podle kterého se Tróji někdy říkalo také Ilium nebo Ilion.[7]

KLETBY

V Iónii žil ještě jeden královský rod, o kterém bychom si měli něco povědět, protože má pro náš příběh vskutku zásadní význam. Možná už znáte příběh krále TANTALA, který vládl v Lýdii, království ležícím na jih od Tróje. Tantalus předložil bohům guláš, který uvařil z vlastního syna PELOPA.[8] Bohové ovšem mladého Pelopa znovu poskládali, vrátili mu život a POSEIDÓN z krásného mladého prince učinil svého číšníka a milence. Dal mu darem vůz tažený okřídlenými koňmi, kvůli kterému na sebe ovšem Pelops přivolal kletbu, kvůli které… Kvůli které to vlastně všechno začalo…

Íla Tantalův zvrhlý skutek pobouřil stejně jako všechny ostatní, a tak proti němu vytáhl s vojskem, aby ho vyštval ze země. Člověk by čekal, že proti tomu Pelops nebude nic namítat, koneckonců ho Tantalos, jeho vlastní otec, zabil a uvařil v kotli, aby pokořil Olympany, ale kdepak. Sotva Pelops dosáhl plnoletosti, sesbíral vojsko a zaútočil na Íla. Byl ovšem snadno poražen. Opustil tedy Iónii a usadil se v zemi daleko na západ, na poloostrově pevninského Řecka, který dodnes nese jméno „Pelopův ostrov“ – Peloponés. Právě tahle krajina dala vzniknout všem legendárním královstvím a městům, jako byla Sparta, Mykény, Korint, Epidauros, Troizéna, Argos a Písa. Tedy pochopitelně ne ta italská Písa s tou šikmou věží, nýbrž řecký městský stát, ve kterém v době, kdy sem Pelops dorazil, vládl král OINOMAOS, syn boha války Aréa.

Oinomaos měl dceru jménem HIPPODAMEIA, jejíž krása a urozený původ přivábily zástupy nápadníků. Král se ovšem bál proroctví, podle kterého měl zahynout rukou svého zetě. Tehdy ještě neexistovaly kláštery, kam by se nepohodlné dcery daly zavřít na celý život, a tak si vymyslel jiný způsob, jak zajistit, aby zůstala starou pannou: Dal rozhlásit, že Hippodameiinu ruku získá jedině ten, kdo krále porazí v závodě vozatajů. Byl v tom ovšem háček. Odměnou za vítězství byl sňatek s princeznou, ale za porážku měl nápadník zaplatit životem. Oinomaos si byl jistý, že na světě není lepšího vozataje, než byl on sám; z toho odvozoval jistotu, že se jeho dcera nikdy neprovdá a on tak nezíská zetě, který by jej podle věštby připravil o život. I přes krutou daň, která se za prohru platila, a přes Oinomaovu pověst vynikajícího vozataje se našlo osmnáct statečných mladíků, kteří výzvu přijali. Hippodameia byla překrásná a vyhlídka na manželství s ní a vládu nad bohatým městským státem Písa byla velice lákavá. Osmnáct mladíků se s Oinomaem utkalo a osmnáct jich porazil; jejich hlavy v různém stádiu rozkladu zdobily kůly po obvodu hippodromu.

Když Pelops, vyštvaný z domova v lýdském království, dorazil do Písy, Hippodameia mu okamžitě učarovala. Jakkoli věřil svým vlastním dovednostem, usoudil, že nebude na škodu, když požádá o pomoc svého někdejšího milence Poseidóna. Bůh moří a koní mu z vln poslal vůz a dva okřídlené hřebce nevídané síly a rychlosti. A aby si Pelops všechno ještě jednou pojistil, uplatil Oinomaova vozataje MYRTILA, syna Hermova, aby mu pomohl zvítězit. Za příslib poloviny Oinomaova království a první noci s Hippodameiou (ze které sám nedokázal spustit oči) se Myrtilus večer před závodem vplížil do stájí a vyměnil bronzové zákolníky, které zajišťovaly kola Oinomaova vozu na ose, za „kolíky“ vyřezané z vosku.

Druhý den, když závod začal, se mladý Pelops rychle ujal vedení, ale král Oinomaos ovládal své koně s takovou zručností, že na něj brzy začal dotahovat. Už byl skoro u Pelopa a zdvihl oštěp, aby mu zasadil smrtící ránu, když voskové zákolníky povolily, kola z králova vozu odpadla a Oinomaos, pevně svírající otěže, byl usmýkán k smrti vlastním spřežením.

Myrtilus se přihlásil o to, co považoval za svou spravedlivou odměnu – o první noc s princeznou –, ale Hippodameia si běžela stěžovat Pelopovi, který Myrtila svrhl z útesů do moře. Než ho vlny pohltily, proklel královský vozataj Pelopa i veškeré jeho potomstvo.

Myrtilus nepatří mezi nejznámější řecké hrdiny, ale ta část Egejského moře, kde se utopil, nese dodnes název Myrtské moře. Když místní lidé vylovili jeho tělo z vln, nabalzamovali je a uložili do chrámu jeho otce Herma, kam mu ještě po dlouhá léta každoročně přinášeli oběti. Tolik úcty pro chtíčem ovládaného slabocha, který přijal úplatek a zradil svého krále.

Ale to prokletí Pelopova rodu. Tahle kletba je opravdu důležitá. Protože Pelops a Hippodameia měli děti. A ty zase měly další děti. A jak ještě uvidíme, Myrtilova kletba dopadla i na ně.

Pokud tenhle příběh, příběh o Tróji, má nějaký význam nebo mravní ponaučení, pak je to stará a prostinká pravda, že každý skutek má své následky. To, co udělal Tantalos, znásobené tím, co udělal Pelops… Skutky těchhle dvou přivolaly zkázu na rod, který se měl stát nejvýznamnější vladařskou dynastií celého Řecka.

Ale i rod vládnoucí v Tróji se tou dobou chystal přivolat na sebe kletbu…

Po smrti krále Íla usedl na trůn jeho syn LÁOMEDÓN. Zatímco Ílos byl zbožný, svědomitý, pracovitý, čestný a prozíravý, jeho následník se ukázal být hamižný, ctižádostivý, neschopný, zahálčivý a lstivý. Z touhy po moci a bohatství chtěl Tróju dál rozšiřovat, obehnat ji vysokými hradbami a vystavět v ní věže a vížky ze zlata, aby jeho město bylo tím největším skvostem, jaký svět kdy viděl. Jenže než aby se toho úkolu chopil sám, udělal Láomedón něco, co nám může připadat zvláštní, co však bylo docela dobře možné v dobách, kdy bohové a lidé ještě obývali svět společně: Zadal tu práci dvěma bohům, Apollónovi a Poseidónovi. Olympané se práci na zakázku nebránili a oba se pustili do díla se silou a dovedností skutečně božskou. Přinášeli obrovské žulové balvany a opracovávali je do úhledných kvádrů, ze kterých vystavěli úžasné blyštivé hradby. V krátkém čase byli hotovi a na ilijské pláni hrdě stála nová, opevněná Trója, velkolepé a nedobytné město, kterému na světě nebylo rovno. Ale když Apollón a Poseidón předstoupili před Láomedóna a dožadovali se sjednané odměny, provedl jim to, co někteří zákazníci řemeslníkům dělají dodnes. Zamračil se, zakroutil hlavou a založil si ruce v bok.

„Ne, ne, ne,“ prohlásil. „Támhle jsou hradby nakřivo, a já chtěl rovné. Jižní brána vypadá úplně jinak, než jsme se domlouvali. A ty pilíře! To je úplně špatně. Kdepak, nezlobte se na mě, ale za takovou práci vám nemůžu zaplatit.“

Říká se, že hlupák a jeho peníze si brzy dají sbohem, ale spíš by se mělo říkat, že ten, kdo se s penězi odmítá rozloučit, je největší hlupák ze všech.

Pomsta podvedených bohů na sebe nenechala dlouho čekat a byla nelítostná. Apollón zasypal město smrští morových šípů, před kterými je neochránily ani vysoké hradby, a za pár dnů už se po ulicích Tróje rozléhalo sténání a pláč, protože nebylo rodiny, kde by někdo neonemocněl a nezemřel. Poseidón zároveň vyslal do Hellespontu obrovskou mořskou příšeru, která znemožnila lodím připlouvat do přístavu, takže město přišlo o obchod a cla, která byla základem jeho prosperity.

Proti hněvu bohů nepomáhalo ani posvátné Palládium.

Zoufalí občané zamířili do Láomedónova paláce a dožadovali se pomoci. Král se obrátil na své kněží a věštce, a ti mu dali jednomyslnou odpověď.

„Je pozdě snažit se bohy usmířit zlatem, které jsi jim zůstal dlužen, králi. Nyní už je usmíří jen jediné. Musíš mořskému netvorovi obětovat svou dceru HÉSIONÉ.“

Láomedón měl spoustu dětí.[9] Přestože Hésioné patřila mezi jeho nejmilejší, jeho vlastní krev pro něj byla cennější než jeho vlastní krev (jistě rozumíte) a věděl, že kdyby nedal na rady věštců, rozčilení Trójané by ho roztrhali na cucky a pak jeho dceru obětovali stejně.

„Dobrá tedy,“ řekl, ztěžka si povzdychl a mávl rukou.

Hésioné odvedli na mořský břeh a přikovali ji ke skále, kde měla čekat na smrt v čelistech mořského netvora.[10]

Celá Trója se zatajeným dechem přihlížela.

SPÁSA A ZKÁZA

HLE, PŘICHÁZÍ HRDINA DOBYVATEL

Právě v tu chvíli, kdy Hésioné přikovaná ke skále čekala na smrt a modlila se k olympským bohům, aby ji Poseidónův netvor ušetřil, dorazil k branám Tróje Héraklés se svou družinou. Vraceli se po splnění devátého úkolu, kterým bylo získat opasek Hippolyté, královny Amazonek.[11]

Hérakla v doprovodu jeho druhů TELAMÓNA a OIKLA uvedli do královského paláce. Láomedón byl jeho návštěvou sice poctěn, ale i při vší úctě myslel spíš na prázdné sýpky svého obléhaného a chorobou zamořeného města než na to, jak být Héraklovi a jeho druhům dobrým hostitelem. Se slavným hrdinou přitáhla v podstatě malá armáda a Láomedónovi bylo jasné, že všichni čekají, že budou náležitě pohoštěni. Jen samotný Héraklés toho snědl jako sto mužů.

„Buď vítán, Hérakle. Budeme se z tvé společnosti těšit dlouho?“

Héraklés se překvapeně rozhlédl po králových dvořanech. „Co se tak mračíte? Slyšel jsem, že Trója je nejbohatší a nejšťastnější království na světě.“

Láomedón si poposedl na trůnu. „Zrovna ty bys měl lépe než kdokoli jiný vědět, že nejsme nic víc než figurky ve hrách bohů. Cožpak je člověk, nežli nešťastná oběť jejich malicherných vrtochů, pomstychtivosti a žárlivosti? Apollón na nás seslal chorobu a Poseidón stvůru, která ničí naše lodě.“

Héraklés si vyslechl Láomedónovu sebelítostivou a z velké části smyšlenou verzi událostí, které vedly až k obětování Hésioné.

„Ale to přece není žádný problém,“ řekl potom. „Stačí vám najít někoho, kdo vyčistí Hellespont a zachrání tvoji dceru – jak že se jmenuje?“

„Hésioné.“

„Jo, tu. Ten mor se určitě brzy přežene, tak už to bývá…“

Láomedón byl na vážkách. „To je sice moc pěkné, ale co moje dcera?“

Héraklés se uklonil. „Práce na jedno odpoledne.“

Láomedón, stejně jako každý v řeckém světě, znal příběhy o úkolech, jež Héraklovi ukládal král Eurystheus – vyčistit Augiášovy chlévy, zkrotit krétského býka, polapit obrovského erymanthského kance, skolit nemejského lva a zabít lernskou hydru… Pokud tenhle hromotluk oděný ve lví kůži a ozbrojený kyjem ze statného dubu opravdu dokázal splnit všechny tyhle úkoly a porazit tolik hrozivých příšer, pak by snad dokázal i uvolnit průliv Hellespont a zachránit Hésioné. Ale jako vždy tu byla otázka ceny.

„Nejsme bohaté království…,“ zalhal Láomedón.

„S tím si nedělej starosti,“ řekl Héraklés. „Jediné, co za to budu chtít, jsou tví koně.“

„Mí koně?“

„Ti, co můj otec Zeus daroval tvému dědu Tróovi.“

„Aha, tihle koně.“ Láomedón mávl rukou, jako by říkal: A to je všechno? „Můj drahý Hérakle, dostaň tu nestvůru z našich vod a přiveď mi zpátky mou dceru – a máš je mít, i s jejich stříbrnými postroji.“

Ani ne o hodinu později se Héraklés s nožem mezi zuby vrhl do hlubin Hellespontu a začal se potýkat s přílivem Poseidónových vln. Přikovaná Hésioné, které už voda sahala po pás, se zatajeným dechem sledovala urostlého, svalnatého muže, jenž se mocnými tempy blížil k nejužší části průlivu, kde číhal netvor.

Láomedón, Telamón a Oiklés v doprovodu zbytku Héraklovy družiny věrných Řeků pozorovali dění z pobřeží. Telamón pošeptal Oiklovi: „Podívej se na ni! Viděl jsi někdy něco tak krásného?“

Hésioné byla skutečně velmi pohledná, ale Oiklés měl v tu chvíli oči jen pro podívanou, která se odehrávala na moři. Jejich velitel zaútočil na mořského netvora jednoduchým, přímým a agresivním způsobem, jímž se tak proslavil: Zamířil přímo k jeho hlavě. Samotná stvůra však nejevila ani náznak strachu. Otevřela svou obrovskou tlamu a vyrazila proti němu.

Oiklés se domníval, že svého přítele a vůdce dobře zná, ale to, co Héraklés udělal, rozhodně nečekal. Aniž ubral na svém tempu, vplul hrdina stvůře přímo do chřtánu. Jásot Řeků přihlížejících z útesů vystřídalo hrozivé ticho. Héraklés jim zmizel z očí. Příšera sevřela hrozivé čelisti, polkla, pak vítězoslavně zaburácela a zmizela v hlubinách. Hésioné byla zachráněna – aspoň pro tuhle chvíli – ale Héraklés… Héraklés byl ztracen. Héraklés, největší, nejsilnější, nejodvážnější a nejšlechetnější ze všech hrdinů, byl pohlcen mořskou obludou prakticky bez boje.

Oiklés a jeho druhové se samozřejmě mýlili. Sotva se Héraklés dostal do páchnoucích útrob netvora, chopil se nože a začal hbitě pracovat na tom, aby se zas dostal ven. Po dlouhé chvíli, která všem připadala jako věčnost, se na hladině začaly objevovat šupiny a kusy masa.[12] Telamón je spatřil jako první a s velkým křikem začal ostatním ukazovat, kde se hladina moře zbarvila krví. Když se nakonec z vln vynořil samotný Héraklés, shromáždění Řekové a Trójané radostně zajásali. Jak jen mohli pochybovat o největším ze všech hrdinů?

O chvilku později rozechvělá Hésioné s díky přijala Telamónův plášť a pomocnou ruku a spolu s jásajícím davem doprovodila Hérakla zpátky před Láomedónův trůn.[13]

Někteří lidé jsou ze své podstaty neschopní poučit se z předchozích omylů. Když se Héraklés dožadoval koní, kteří byli smluvenou odměnou, Láomedón bolestivě zasyčel mezi zuby a udělal přesně to samé, co provedl Apollónovi a Poseidónovi.

„Ale ne, ne, ne,“ řekl a smutně zakroutil hlavou. „Ne, ne, ne, ne, ne. Dohoda zněla, že dostaneš nestvůru z našich vod, a místo toho jsi ji tam rozdrobil na malinké kousky. Mým lidem potrvá celé týdny, než pobřeží vyčistí od všeho toho masa, tuku a kostí. Vyčistit Hellespont, to byla tvoje vlastní slova a podmínky naší dohody. Nebo to snad chceš popřít?“

Láomedón se panovačně rozhlédl po svých dvořanech a příslušnících elitní královské gardy.

„Tak nějak to říkal…“

„Vyčistit, to si pamatuju…“

„Jeho veličenstvo má jako vždy pravdu…“

„Vidíš? Takže bohužel. Samozřejmě jsem rád, že mám svou dceru zpátky doma, ale pochybuju, že by ji ta obluda skutečně chtěla sežrat. Možná stačilo chvíli počkat a pak bychom ji z té skály osvobodili sami. A nenadělali bychom u toho takový svinčík.“

Héraklés rozlíceně zaburácel a zdvihl nad hlavu svůj obrovský kyj. Vojáci z Láomedónovy stráže okamžitě tasili meče a semkli se do kruhu kolem svého vládce.

Telamón Héraklovi naléhavě zašeptal do ucha: „Nech to být, příteli. Jsou proti nám v přesile tisíc ku jednomu. A kromě toho se musíš včas vrátit do Týrinsu, abys mohl přijmout svůj desátý a poslední úkol. Opozdíš-li se byť o jeden den, přijdeš o všechno. Devět let úsilí přijde vniveč. No tak, tenhle chlap za to nestojí.“

Héraklés sklonil kyj a odplivl si směrem k půlkruhu vojáků, za nimiž se zbaběle krčil Láomedón. „Vaše veličenstvo mě tady nevidělo naposledy,“ zavrčel, sarkasticky se uklonil a otočil se k odchodu.

„Tu poklonu jsem nemyslel vážně,“ vysvětlil Telamónovi a Oiklovi, když se vraceli na loď.

„Jak nemyslel vážně?“

„Byla to sarkastická poklona.“

„Aha,“ řekl Telamón. „Bylo mi to divné.“

„Bohové, tihle Řekové jsou vážně neomalení,“ prohlásil Láomedón, když z vysokých hradeb pozoroval, jak Héraklés a jeho družina napínají plachty a vyplouvají. „Nemají vychování, nemají styl, nevědí, co se patří…“

Hésioné za odplouvající lodí hleděla s určitou lítostí. Héraklés jí byl sympatický a bez ohledu na to, co říkal její otec, si byla dost jistá, že jí skutečně zachránil život. I jeho přítel Telamón byl velmi zdvořilý a vlídný. A vůbec nevypadal špatně. Sklonila hlavu a tiše si povzdychla.

HÉRAKLŮV NÁVRAT

Mykénský král Eurystheus a trójský král Láomedón byli oba ze stejného těsta. Tak jako Láomedón vycouval ze své úmluvy s Héraklem, snažil se z ní vykroutit i Eurystheus. Když se Héraklés vrátil z Tróje, vypravil se splnit svůj desátý (a jak se domníval, poslední) úkol – přepravit přes celé Středomoří obrovské stádo obra Géryóna –, jen aby se od Eurysthea dozvěděl, že dvě z předchozích zkoušek, které již splnil, se vlastně nepočítají, a tím pádem musí podstoupit ještě dvě další.[14] Uplynuly tedy celé tři roky, než se Héraklés znovu stal svým vlastním pánem a mohl se zabývat zradou krále Láomedóna, která jej s odstupem času dopalovala ještě více.

Dal dohromady vojsko dobrovolníků a vyplul s flotilou osmnácti pentekonter, lodí o padesáti veslech, přes Egejské moře. V přístavu Ilia zanechal Oikla se zálohou, aby se postarali o plavidla, a s Telamónem a větší částí vojska vyrazil proti Láomedónovi. Prohnaný trójský král už od svých zvědů věděl, že se Řekové blíží, a podařilo se mu Hérakla obelstít: Opustil město, obešel pochodující vojsko a napadl Oikla a posádku lodí. Než Héraklés zjistil, co se děje, byli Oiklés a jeho muži pobyti a Láomedónovi vojáci se vrátili do bezpečí hradeb, kde se připravovali na dlouhé obléhání.

Nakonec Telamón prorazil jednou z bran města a Řekové vtrhli do ulic. Nelítostně si razili cestu k paláci, když Héraklés, který zůstal trochu pozadu, vstoupil do města a slyšel, jak vojáci opěvují Telamóna.

„Tohle je skutečně největší válečník všech dob!“

„Sláva Telamónovi, našemu vůdci!“

Tohle bylo na Hérakla příliš. Jako pokaždé začala jeho mysl obestírat rudá mlha. Zaburácel zlostí a vrhl se vpřed, aby našel a zabil svého pobočníka.

Telamón už se v čele vojska chystal vstoupit do královského paláce, když zaslechl rozruch za zády. Protože dobře znal svého přítele i hrůzy, které byl schopen napáchat, když ho zaslepila zuřivost, všeho nechal a začal sbírat kameny. Zrovna je skládal na sebe, když za ním udýchaný Héraklés doběhl s kyjem v ruce.

„Opatrně!“ zastavil ho Telamón. „Ať mi to nezboříš. Stavím tu oltář.“

„Oltář? A komu?“

„No přece tobě. Héraklovi. Na památku toho, jak jsi zachránil Hésioné, prolomil hradby Tróje a dokázal, že ti ve vládě nad lidmi, boji s netvory ani válečném umění není rovno.“

„Aha.“ Héraklés sklonil kyj. „Tak… to je od tebe milé. Velmi milé. Já… tohle jsem nečekal. Dobrý nápad.“

„Maličkost.“

A bok po boku vystoupali po schodišti královského paláce.

Masakr, který následoval, byl děsivý. Láomedón, jeho žena a všichni jejich synové byli pobiti – tedy všichni až na toho nejmladšího, který se jmenoval PODARKÉS. Jeho spása byla poněkud neobvyklá.

Héraklés s kyjem a mečem zbroceným krví královské rodiny vtrhl do Hésioniny komnaty. Princezna klečela na podlaze a promluvila na něj velmi klidným hlasem.

„Vezmi si můj život, abych se mohla připojit k otci a bratrům.“

Héraklés už se chystal vyhovět, když za ním vstoupil Telamón. „Ne! Hésioné ušetři.“

Héraklés se na něj překvapeně ohlédl. „A proč?“

„Jednou jsi její život zachránil. Proč ho teď zmařit? Kromě toho… je překrásná.“

Héraklés pochopil. „Vezmi si ji. Je tvoje. Dělej si s ní, co chceš.“

„Jestli bude souhlasit,“ řekl Telamón, „odvezu ji s sebou domů, na Salamínu, a vezmu si ji za ženu.“

„Ale ty už ženu máš,“ namítl Héraklés.

Zrovna v tu chvíli zaslechl zvuky vycházející zpod princezniny postele.

„Vylez ven!“ vykřikl a začal pod postelí šátrat mečem.

Vykoukl malý chlapec, od hlavy k patě umazaný od prachu. Vstal a hrdě se před Héraklem narovnal do plné výšky, do které stačil dorůst.

„Jestli mám zemřít, tak zemřu se ctí jako hrdý trójský princ,“ řekl a vzápětí si to celé pokazil tím, že kýchl.

„Kolik synů ten chlap měl?“ podivil se Héraklés a znovu pozdvihl meč.

Hésioné vykřikla a popadla Telamóna za ruku. „Podarka ne! Vždyť je tak mladý. Prosím tě, Hérakle, ušetři ho.“

Héraklés zaváhal. „Možná je mladý, ale je to syn svého otce. A z bezbranného chlapce časem vyroste mocný nepřítel.“

„Dovol mi, abych vykoupila jeho život,“ naléhala Hésioné. „Mám závoj ze zlaté látky, který prý kdysi patřil samotné Afrodíté. Nabízím ti ho výměnou za bratrův život a svobodu.“

Hérakla tím neoslnila. „Vždyť si ho můžu vzít i tak. Celá Trója je právem dobyvatele moje.“

„Se vší úctou, můj pane, nikdy ho nenajdeš. Je dobře ukrytý na tajném místě.“

Telamón do Hérakla dloubl loktem. „Možná by stálo za to se na něj aspoň kouknout, co myslíš?“

Héraklés zabručel, že tedy dobrá, a Hésioné přistoupila k vysoké, zdobně vyřezávané skříni, která stála za její postelí. Prsty uvolnila západku skrytou na zadní straně a z boku se vysunula tajná zásuvka. Vytáhla z ní dlouhý pruh zlaté látky a podala ho Héraklovi.

„Má nezměrnou cenu.“

Héraklés si závoj pečlivě prohlédl. Bylo úžasné, jak mu jemná látka protékala mezi prsty – skoro jako kdyby to byla voda. Pak položil chlapci na rameno svou obrovskou ruku.

„No, mladý Podarku, máš štěstí, že tě tvá sestra má tak ráda,“ řekl a zastrčil si závoj za opasek. „A tvoje sestra má štěstí, že můj přítel Telamón má tak rád ji.“

Héraklés a jeho vojsko dobytou Tróju nešetřili. Zabavili lodě jejího námořnictva a naložili do nich tolik pokladů, kolik se do podpalubí vešlo. Hésioné, kterou si Telamón donesl na palubu v náručí, se ohlédla na své rodné město. Z hořících domů stoupal k nebi dým. Hradby byly na mnoha místech pobořené. Z kdysi tak nádherné a mocné Tróje zbývalo jenom kamení a horký popel.

V ulicích se přeživší Trójané probírali sutinami a počítali mrtvé. Najednou jejich pozornost upoutal mladík, vlastně pouhý chlapec, který se postavil před chrám s Palládiem, jenž zůstal plenění ušetřen. Že by to byl mladý princ Podarkés?

„Občané Tróje!“ zakřičel na ně. „Nezoufejte!“

„Jak to, že je naživu?“

„Prý se schoval pod postel své sestry.“

„Princezna Hésioné vykoupila jeho svobodu.“

„Vykoupila?“

„Za zlatý závoj.“

„Koupila ho?“

„Ano,“ vykřikl Podarkés. „Byl jsem vykoupen. Můžete říkat, že to udělala moje sestra, anebo že to byl úmysl bohů. Všechno, co se děje, se děje z boží vůle. Já, Podarkés, pokrevní potomek Tróa a Íla, vám říkám tohle: Trója znovu povstane z popela. Vybudujeme město ještě krásnější, bohatší, silnější a větší, než tu stálo. Větší než jakékoli jiné město v dějinách lidstva!“

Přes jeho mládí a prach a špínu, které jej pokrývaly od hlavy k patě, na Trójany zapůsobila odvaha a přesvědčení, které z něj vyzařovaly.

„Nestydím se za to, že moje sestra zaplatila za mou svobodu. Předpovídám, že tím, že mě Hésioné vykoupila, vykoupila samotnou Tróju. Protože já jsem Trója. A jak já porostu do muže, tak bude Trója růst k velikosti.“

Bylo až komické, že chlapec v jeho věku projevoval takovou dávku sebevědomí, ale nedalo se mu upřít, že má určité charisma. Trójané spolu s Podarkem poklekli a modlili se k bohům.

A tak se Podarkés postavil do čela přeživších a začal řídit obnovu zničeného města. Vůbec mu nevadilo, že pro své poddané zůstal už navždy „vykoupeným“, v jazyce Trójanů PRIAMEM. Časem to jméno přijal za své.

Teď ovšem nechejme mladého Priama, ať se hrdě rozhlíží po popelu a troskách, které z Tróje zbyly, a vydejme se přes moře do Řecka, protože i tam se dějí věci, které by neměly uniknout naší pozornosti.

BRATŘI

Telamóna jsme opustili na palubě lodi, na které si domů na Salamínu odvážel svou novou manželku Hésioné. On i jeho rodina ovšem v příběhu Tróje hrají tak důležitou roli, že bychom se měli podívat i na jejich původ. Znovu připomínám, že není důležité zapamatovat si každičký detail, ale jen sledovat příběhy – snad už bychom jim mohli říkat „kořeny“ –, které se postupně budou skládat v celistvý obraz. A kromě toho jsou samy o sobě zajímavé.

Telamón a jeho bratr PÉLEUS vyrůstali na ostrově Aigína, který byl prosperující námořní a obchodní velmocí. Najdeme ho v Saronském zálivu, tedy mezi Argolidou na západě a Attikou, Athénami a pevninským Řeckem na východě.[15] Jejich otec AIAKOS, zakladatel a vládce ostrovní říše, byl synem Dia a Aigíny, vodní nymfy, po které svou zemi pojmenoval. Oba bratři vyrůstali v královském paláci bok po boku a byli nerozluční, což bylo jistě dobře, ale zároveň bylo jejich dětství plné výsad a privilegií, kterých se může dostat jedině Diovým vnukům, a to už tak dobře nebylo. Jejich matka ENDÉIS, dcera kentaura CHEIRÓNA a nymfy Charikló, na ně nedala dopustit a zdálo se, že je budoucnost v pohodlí a snadno získaná moc nemůže minout. Osud se však jako obvykle postaral, aby všechno dopadlo jinak.

Král Aiakos se odvrátil od Endéis a spojil se s mořskou nymfou PSAMATHÉ, která mu dala syna FÓKA. Jak už to stárnoucí otcové mívají ve zvyku, protežoval král Aiakos svého nejmladšího, svou „útěchu ve stáří“, jak mu láskyplně přezdíval. Z Fóka vyrostl oblíbený a zdatný mladík, miláček celého královského dvora. Endéis se nedokázala smířit s rolí královy odvržené první ženy a zášť vůči Psamathé a jejímu dítěti ji zcela pohltila. Tuto zášť sdíleli i chlapcovi nevlastní bratři, nyní již mladí muži Telamón a Péleus.

„Podívejte se na něj, jak si vykračuje po paláci, jako by mu to tady celé patřilo,“ syčela Endéis, když spolu se syny zpoza sloupořadí pozorovala Fóka, jak se prochází po chodbách a vesele si pokřikuje.

„Jestli si otec prosadí svou, tak mu to tady bude patřit,“ řekl Telamón.

„Takový malý smrad,“ zamumlal Péleus. „Někdo by mu měl dát lekci.“

„Mohli bychom udělat víc než to,“ řekla Endéis a ztišila hlas do spikleneckého šepotu. „Aiakos chce na počest Artemis uspořádat pětiboj. Myslím, že bychom mohli malého Fóka přesvědčit, aby se přihlásil. Teď poslouchejte…“

Fókos se nikdy dřív žádného nápadu nechytil s takovým zápalem. Pětiboj! A jeho velcí bráškové ho přemlouvali, aby se zúčastnil. Vždycky se mu zdálo, že ho nemají moc rádi, ale možná to bylo jen tím, že byl moc mladý, aby se s nimi mohl vydávat na lovecké výpravy. Tohle musí být znamení, že už ho začínají brát jako mladého muže.

„Budeš muset trénovat,“ varoval ho Péleus.

„To ano,“ přikyvoval Telamón. „Nechceme přece, aby ses ztrapnil před králem a celým dvorem.“

„Já vás nezklamu,“ sliboval Fókos upřímně. „Budu trénovat každý den, každou volnou chvíli, to vám slibuju.“

Telamón a Péleus stáli ve stínu stromů u louky kousek za městem a pozorovali svého nevlastního bratra, jak trénuje hod diskem. Byl znepokojivě dobrý.

„Jak tím takový prcek může házet takovou dálku?“ podivil se Telamón.

Péleus vzal do ruky vlastní disk a zamyšleně ho potěžkal. „Hodím ho dál než on,“ řekl. Zamířil, otočil se, napjal celé tělo a vypustil disk. Ten zasvištěl těsně nad zemí a zasáhl Fóka zezadu do hlavy. Chlapec se bez jediného zvuku sesunul k zemi.

Oba bratři pospíchali na místo. Fókos byl naprosto dokonale mrtvý.

„Nehoda,“ zašeptal zděšeně Telamón. „Všichni tři jsme trénovali a on ti vběhl do rány.“

„Já nevím,“ zaváhal Péleus, bledý jako stěna. „Uvěří nám to někdo? Každý na dvoře ví, že jsme ho neměli rádi.“

Zahleděli se na chlapcovo tělo, vyměnili si pohledy a pak si pevně stiskli ruce na stvrzení nevyslovené dohody, kterou spolu právě uzavřeli. O dvacet minut později už rozhazovali suché listí a klacíky po udusané hlíně na místě, kde tělo svého nevlastního bratra zakopali.

Když se po paláci a jeho okolí rozkřiklo, že se princ Fókos ztratil, nikdo ho nehledal s větší vervou než Endéis a její synové. Zatímco Endéis hladila po ramenou svou nenáviděnou sokyni Psamathé a šeptala jí do ucha slůvka naděje a povzbuzení, Telamón a Péleus se přidali ke všeobecnému pozdvižení.

Král Aiakos vystoupal na střechu svého paláce a z této výšky rozechvělým hlasem vyvolával jméno svého nejmilejšího syna do luk a lesů na všech stranách. Po nějaké době jej přerušilo zdvořilé odkašlání. Přistoupil k němu vrásčitý starý otrok.

„Co tady nahoře pohledáváš?“

Stařec se ohnul až k zemi. „Odpusť mi, můj pane a králi, ale já vím, kde mladého prince hledat.“

„Kde?“

„Chodím na střechy každý den, můj králi. Mým úkolem je starat se, aby nikde nezatékalo. Kolem poledního jsem se rozhlédl po okolí a náhodou jsem to viděl. Viděl jsem, jak se to všechno stalo.“

Otrok zavedl krále na místo, kde bratři zakopali Fókovo tělo. Péleus a Telamón byli předvoláni, přiznali svůj zločin a byli odsouzeni k trestu vyhnanství ze svého rodného kraje.

TELAMÓN V EXILU

Telamón odplul na nedaleký ostrov Salamína, kde vládl král KYCHREOS, po jehož matce, mořské nymfě Salamis, byl ostrov pojmenován.[16] Kychreos si Telamóna záhy oblíbil a – jak příslušelo jen králům, kněžím a nesmrtelným – nabídl mu, že jej očistí od ohavného pokrevního zločinu bratrovraždy.[17] Poté Telamóna ustanovil svým dědicem a dal mu za ženu svou dceru Glauké. Ta zanedlouho přivedla na svět dítě – nebývale velkého a čiperného syna, kterého pojmenovali AIÁS. To jméno měl jednoho dne poznat celý svět, a to s přízviskem „mocný“.[18]

Už jsme se zmínili o Telamónových pozdějších dobrodružstvích a viděli jsme, jak Héraklovi pomohl pomstít se Láomedónovi. Po vyplenění Tróje a pobití všech mužských příslušníků tamní královské rodiny (kromě Priama) se Telamón vrátil domů s Hésioné, kterou si přivezl jako válečnou kořist, a ta mu dala dalšího syna, TEUKRA, který se později proslavil jako největší ze všech řeckých lučištníků.[19]

Tím jsme s Telamónem prakticky hotovi. Jako pobočník dělal společnost významným řeckým hrdinům – Iásónovi, Meleagrovi a Héraklovi – ale pokud se máme věnovat příběhu o Tróji, je pro nás důležitý především jako otec dvou synů, Aianta a Teukra. Totéž by se dalo říct o jeho bratrovi Péleovi, ale Péleův syn bude pro náš příběh o tolik důležitější a už jeho samotné narození natolik neobvyklé, že si zaslouží svou vlastní kapitolu.

PÉLEUS V EXILU

Když byli oba bratři vyhnáni z Aigíny pro vraždu mladého prince Fóka, zamířil Péleus dál od rodného kraje než Telamón. Procestoval celou řeckou pevninu a došel až daleko na sever do města Fthía v Thesálii. Nezvolil si to místo náhodou; byl to pro něj svým způsobem návrat domů. Ale abychom zjistili, co spojuje Aigínu daleko na jihu s Fthíí daleko na severu, musíme se vrátit do vzdálenější minulosti.

Jistě si vzpomínáte, že Péleův otec Aiakos byl synem Dia a mořské nymfy Aigíny. HÉRA, která zálety svého manžela nikdy nemohla vystát, si počkala, dokud Aiakos nedospěje v muže, a pak na ostrov seslala mor, který vyhladil všechny jeho obyvatele – kromě Aiaka.

Ten nešťastně bloudil po liduprázdném ostrově a modlil se ke svému otci, aby mu pomohl. Potom si lehl do stínu pod stromem a usnul. Probudila ho řada mravenců, kteří pochodovali po jeho obličeji. Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že jich na stromě žije celá kolonie.

„Otče Die!“ vykřikl. „Kéž by mi na ostrově dělalo společnost tolik lidí, kolik je na tomhle stromě mravenců.“

Zřejmě zastihl Dia v dobré náladě, protože král bohů přání svého syna vyslyšel a proměnil mravence v lidi, kterým Aiakos začal říkat Myrmidoni podle řeckého slova myrmex – mravenec. Postupem času většina Myrmidonů opustila Aigínu a našli svůj domov ve Fthíi. A to je důvod, proč si Péleus vybral Fthíi jako místo, kam odejde do vyhnanství a kde bude usilovat o očištění. Chtěl žít mezi Myrmidony.[20]

EURYTIÓN, fthíjský král, Pélea přivítal a – podobně jako na Salamíně Kychreos Telamóna – očistil jej od zločinu, načež jej určil za svého dědice a dal mu za ženu svou dceru.

Manželství s princeznou ANTIGONOU,[21] narození dcery Polydory, vážené postavení jako dědic trůnu v kraji Myrmidonů, očištění od zločinu bratrovraždy – Péleovi se docela dařilo. Jenomže on i Telamón měli neklidnou, bouřlivou povahu; usedlý život a manželské štěstí pro ně nebyly to pravé. V následujících letech se stali platnými členy posádky lodi Argó na výpravě za zlatým rounem, a později, podobně jako mnozí další vysloužilí Argonauté, zamířili do Kalydónu, aby se zúčastnili honu na kance, kterého do onoho kraje za trest vyslala Artemis.[22] V zápalu onoho legendárního lovu Péleus svým oštěpem minul cíl a smrtelně zranil svého tchána Eurytióna. Ať už to byla, či nebyla nehoda, byl to další pokrevní zločin, další vražda člena rodiny, a Péleus se musel znovu ucházet o očištění.

Král, který mu tuto možnost tentokrát nabídl, byl AKASTOS, syn Iásónova starého nepřítele Pelia. Péleus tedy pro změnu zamířil do Aiólie, do Akastova království v Iolku.[23] Vydrž, čtenáři.

Tou dobou už se Péleus zbavil nepěkných vlastností, které způsobily, že ve smrti svého mladého nevlastního bratra Fóka sehrál takovou hanebnou roli, a nyní byl všemi považován za skromného, laskavého a přívětivého muže. Byl tak skromný, laskavý, přívětivý – a také pohledný –, že netrvalo dlouho a Akastova choť ASTYDAMEIA podlehla touze, kterou v ní probouzel. Jednoho večera přišla do jeho komnaty a dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby jej svedla, ale marně. Jeho smysl pro slušnost jej jako Akastova přítele a hosta dočista paralyzovala, když se k němu královna tiskla, a jeho odmítnutí způsobilo, že se její náklonnost proměnila v nenávist.

Pokud znáte příběh Bellerofóna a Stheneboii anebo THÉSEOVA syna Hippolyta a Faidry,[24] případně příběh Josefa a Putifarovy ženy, jak je popsán v knize Genesis, už jste se setkali s mytémem čili opakujícím se motivem „zhrzené ženy“ a víte, že to nikdy nedopadne dobře.

Vztekem doběla rozpálená Astydameia hned poslala zprávu Péleově manželce Antigoně, která byla doma ve Fthíi a pečovala o jejich dceru Polydóru.

„Antigono, měla bys vědět, že tvůj manžel Péleus, kterého jistě pokládáš za věrného muže, se zasnoubil s mou nevlastní dcerou Steropé. Dovedu si představit, jak moc tě taková zpráva zraňuje, ale Péleus se nijak netajil tím, že k tobě už necítí nic nežli odpor. Tvá postava se, jak rozhlašuje u královského dvora, po porodu proměnila v beztvarý, přezrálý fík, na který už se nemohl dál dívat. Soudím, že je mou povinností ti to napsat, nežli aby ses to dozvěděla od někoho, kdo ti nepřeje. Tvá přítelkyně Astydameia.“

Když si Antigona ten dopis přečetla, vyšla ven z domu a oběsila se.

Ale ani taková tragédie pomstychtivou Astydameiu neuspokojila. Se skloněnou hlavou a očima plnýma slz předstoupila před svého manžela.

„Ach, můj choti…,“ začala.

„Copak se stalo?“ zeptal se Akastos.

„Ne, to nejde. To ti ani nemůžu říct…“

„Jestli tě něco trápí, přikazuji ti, pověz mi to.“

Postupně ze sebe vysoukala strašlivý příběh. Jak Péleus hnaný svým chtíčem přišel do její ložnice a pokusil se jí zmocnit. Jak se ubránila znásilnění a napsala Antigoně dopis, aby ji varovala před nevěrnou povahou její manžela. Jak si Antigona ze zármutku a ponížení vzala život. Jak se Astydameia snažila z toho Akasta vynechat, protože si Pélea tolik oblíbil… Ale teď, když už ji donutil jít s pravdou ven, může jen doufat, že neudělala nic špatně, že mu to pověděla…?

Zatímco Akastos konejšil svou manželku, v duchu se pevně rozhodl tu ohavnost potrestat. Věděl ovšem, že si musí počínat opatrně. Bylo by v rozporu s posvátnými zásadami pohostinnosti, kdyby zabil svého hosta. A nejen to, Péleus byl vnukem samotného Dia. Jen blázen by na něj vztáhl ruku. Ale i tak byl Akastos pevně rozhodnut, že ten zhýralý a zvrhlý padouch, který se opovážil obtěžovat jeho manželku, musí zemřít.

Další den vzal spolu se svými dvořany mladého hosta na loveckou výpravu. Pozdě odpoledne si Péleus, zmožený honem, našel palouček na okraji temného lesa, ulehl do trávy a tvrdě usnul. Akastos dal svým mužům znamení, aby byli tiše, přikradl se k němu a sebral mu meč, mocnou zbraň vykovanou HÉFAISTEM, kterou Péleův otec dostal darem od samotného Dia. Akastos ukryl meč v kravinci kousek od spícího Pélea, načež se i se svou družinou potichu vzdálil. Dobře věděl, že v noci se končiny, kam se vypravili, stávají smrtelně nebezpečnými, protože tu řádí kentauři – napůl lidé a napůl koně. Jistě Pélea najdou a zabijí.

A opravdu, o dvě hodiny později se na okraji lesa objevilo stádo divokých kentaurů. Zavětřili ve vzduchu a ucítili pach člověka.

Je jasné, že každý člověk má dva dědečky.[25] U Pélea to byl z otcovy strany Zeus a z matčiny moudrý, učený a šlechetný Cheirón, nesmrtelný kentaur, který byl učitelem ASKLÉPIOVÝM a Iásónovým.[26] A náhoda tomu chtěla, že Cheirón byl onoho večera mezi kentaury, kteří se vynořili z lesa a klusali směrem ke spícímu Péleovi. Když poznal svého vnuka, tryskem předběhl ostatní, probudil Pélea a našel jeho meč. Poté, co divoké kentaury zahnali, si padli do náručí. Péleus byl Cheirónovým oblíbeným vnukem.

„Zpovzdálí jsem tě sledoval,“ řekl kentaur. „Stal ses obětí veliké křivdy.“

Péleus se od Cheiróna dozvěděl, co mu Astydameia provedla, a hořce plakal nad ztrátou Antigony, ale i vztekem z toho bezpráví, které jej postihlo. Vrátil se zpátky do Fthíe, svou mrtvou manželku náležitě pohřbil a znovu zamířil do Iólku s armádou nejlepších fthíjských bojovníků – s elitními Myrmidony. Akasta zabili, proradnou Astydameiu rozsekali na kusy a na trůn dosadili Thessala, syna Péleova starého přítele Iásóna. Od té doby až dodnes nese Aiólie název Thesálie.

Péleus se pak mohl vrátit do Fthíe a žít životem následníka trůnu, ale místo toho přijal Cheirónovu nabídku a odešel s ním do jeskyně v horách, kde se u nohou moudrého kentaura ledacos naučil.[27] Cheirón byl hlubokou studnicí moudrosti a život na hoře Pelion plynul zhruba rok v klidném rytmu. Ale postupně začal kentaur na Péleovi pozorovat nový neklid, který připomínal zármutek.

„Něco tě trápí,“ řekl mu jednoho večera. „Pověz mi, co to je. Nevěnuješ se studiu s takovým zápalem a radostí jako dřív. A stále častěji tě vídám, jak nepřítomně hledíš na moře. Pořád se trápíš pro svou Antigonu?“

Péleus se mu zahleděl do očí. „Musím se přiznat, že ne,“ řekl. „Jde o jinou ženu.“

„Ale vždyť jsi už rok žádnou nepotkal.“

„Viděl jsem ji už dávno. Když jsem se plavil s Iásónem. Ale od té doby na ni nemůžu zapomenout.“

„Pověz mi o ní.“

„Ach, je to taková hloupost. Jednou v noci jsem stál na přídi Argó a pozoroval hladinu. Všiml sis, jak někdy tak podivně zeleně září?“

„Nejsem zrovna zkušený námořník,“ řekl Cheirón.

„Ne, jistěže ne.“ Péleus se zasmál při představě, jak by Cheirónova kopyta klapala a klouzala po palubě lodi. „Tak mi budeš muset věřit, že někdy v noci vychází z hlubin moře přízračná zelená záře.“

„To bude jistě dílo mořských nymf.“

„Asi ano. A té noci jsme snad proplouvali nad palácem samotného Poseidóna, protože ta záře byla zvlášť silná. Vyklonil jsem se přes pažení a z vody se vynořilo to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl.“

„Aha.“

„Zahleděla se na mě a já na ni. Připadalo mi, jako by to trvalo celou věčnost. A pak hladinu zčeřil delfín. Kouzlo pominulo a ona zmizela v hlubinách. Bylo to jako ve snu…“ Péleus se odmlčel a v duchu znovu prožíval ten kouzelný okamžik.

Cheirón čekal. Bylo mu jasné, že to není všechno.

„Možná víš,“ řekl Péleus nakonec, „že hlava na přídi Argó byla vysochaná z dubu z posvátného lesa v Dodóně, takže dokázala mluvit a věštit.“

Cheirón přikývl na znamení, že o této výjimečné části slavné lodi slyšel.

„Zeptal jsem se jí: ‚Co to bylo za tvora?‘ A hlava odpověděla: ‚Kdo by to byl? Přece THÉTIS, tvá budoucí manželka.‘ Nic jiného mi nepověděla. Thétis. Tak jsem se začal vyptávat. Kněží a mudrcové se shodují, že existuje mořská nymfa toho jména. Ale kdo to je, Cheiróne? Každou noc, když spím, mi před očima vytane její tvář zrovna tak, jako se tehdy vynořila z vody.“

„Thétis, říkáš?“

„Ano. Slyšel jsi o ní?“

„Jestli jsem o ní slyšel? Vždyť jsme příbuzní. Hádám, že by se dalo říct, že to je moje sestřenice. Máme společnou babičku, TÉTHYS.“[28]

„A je…?“

„Thétis je pořád stejně krásná a žádoucí, jak si ji pamatuješ. Každému z bohů dříve či později učarovala svou krásou. Zvlášť Diovi. Ale už před mnoha lety zastánce lidí, Titán PROMÉTHEUS, vyslovil proroctví, kvůli kterému se žádný z bohů ani polobohů nikdy ani nepokusil Thétis svést.“

„Je prokletá?“

„Pro bohy by to skutečně byla děsivá kletba, ale pro tebe, smrtelníka, možná nebude. Prométheus předpověděl, že každý syn, kterého Thétis přivede na svět, jednoho dne zastíní svého vlastního otce. Určitě si dovedeš představit, že žádný Olympan nechce zplodit syna, který by jej měl převyšovat, případně jej rovnou odstranit. Úranos, první Vládce nebes, byl svržen svým synem Kronem, a ten byl později sám svržen svým synem Diem.[29] Jsem si jistý, že Zeus nestojí o to, aby se v této tradici pokračovalo. Přes Thétidinu krásu a svou vlastní smyslnou povahu Král nebes už celou věčnost odolává pokušení, a ani jiný z Olympanů se nikdy neopovážil s ní spojit.“

Péleus se zaradoval. „A to je všechno? Jenom se bojí, že by je jejich syn zastínil? Ale proč já bych se toho měl bát? Proč bych se jako otec neradoval, kdybych měl syna, který si získá větší moc a slávu nežli já sám?“

Cheirón se usmál. „Ne všichni bohové, a zdaleka ne všichni muži jsou jako ty, Pélee.“

Péleus nad tím komplimentem – pokud to měl být kompliment – jen mávl rukou. „Ale co je to platné?“ dodal, když vystřízlivěl z prvního návalu radosti. „Oceán je nekonečný a hluboký. Stejně ji nikdy nenajdu.“

„No, pokud jde o tohle… Copak ti tvůj přítel Héraklés nikdy nevyprávěl o tom, jak se setkal s jejím otcem?“

„S Ókeanem?“

„Ne, Thétis je Néreovna.[30] Stalo se to, když Héraklés dostal za úkol přinést zlatá jablka ze zahrady Hesperidek – to byla jeho jedenáctá zkouška. Zpočátku vůbec netušil, kde je hledat. Nymfy z řeky Eridanu mu poradily, aby vyhledal Nérea, syna Ponta a Gaii. Jenomže Néreus umí – podobně jako Proteus, vlastně jako všechna vodní božstva – měnit svou podobu. Héraklés musel starého mořského boha pevně držet, zatímco se mu pod rukama proměňoval ve všechny možné tvory, a vydržet, než Nérea ty proměny vyčerpaly. Nakonec Héraklovi pověděl všechno, co potřeboval vědět. A Néreova dcera Thétis je stejná. Poddá se jedině tomu, kdo ji udrží, ať už na sebe vezme jakoukoli podobu.“

„Ale já nemám Héraklovu sílu,“ namítl Péleus.

„Zato máš zápal a jasný cíl!“ řekl Cheirón rázně a dupnul kopytem. „To, co jsi cítil, když ses z paluby Argó zadíval do vln a uviděl její tvář – je tenhle pocit dost silný, abys ji udržel?“

„Jestli je silný?“ zeptal se Péleus a cítil, jak jeho sebevědomí sílí. „Není nic silnějšího!“

„Tak jdi dolů na pobřeží a zavolej ji.“

SVATBA A JABLKO

Péleus stanul na břehu Egejského moře a volal Thétis, dokud nepřišel o hlas. Z hor a útesů se na pláž pomalu plížily stíny, protože HÉLIOS ve svém slunečním kočáře už přejel celou nebeskou klenbu a sestupoval k jejímu západnímu okraji. Zanedlouho poté se na nočním nebi objevila SELÉNÉ v měsíčním voze, jehož stříbřité světlo ozářilo mokrý písek u Péleových nohou. On pořád hleděl do temných hlubin a ochraptěle vyvolával Thétidino jméno. A pak…

Zdálo se mu to, anebo se v dálce nad hladinou vynořila bledá postava? Připadalo mu, že se zvětšuje.

„Thétis?“

Už byla tak blízko břehu, že se mohla postavit. Jen pruhy mořských řas zakrývaly její štíhlé nahé tělo, když vystupovala z moře a blížila se k němu.

„Který smrtelník mě volá? Ó!“ Najednou se k němu přiblížila takovou rychlostí, že málem uskočil. „Tuhle tvář znám. Ty jsi ten, co se jednou v noci opovážil na mě zírat. Co to bylo za zvláštní pohled? Byla jsem z něj v rozpacích.“

„To… to byla láska.“

„Aha, láska. A to je všechno? Zdálo se mi, že v tom bylo něco jiného, co sama nedokážu pojmenovat. A vidím to ve tvých očích i teď.“

„Osud?“

Thétis zaklonila hlavu a zvonivě se zasmála. Její mokré hrdlo s tenkým náhrdelníkem z řas bylo krásnější než cokoli, co Péleus kdy viděl. Cítil, že se musí chopit příležitosti. Přiskočil k nymfě a pevně ji objal kolem pasu. Vzápětí cítil, jak se v jeho náručí mění a jeho ruce se roztahují do stran. Thétis zmizela a on svíral zmítajícího se delfína. Tiskl ho takovou silou, až mu krev hučela v uších, a málem upadl, když se delfín nečekaně proměnil v chobotnici. Potom byl z chobotnice úhoř, pak mořský orel, medúza, tuleň… víc roztodivných mořských tvorů, než Péleus dokázal vyjmenovat. Raději zavřel oči, aby se nezalekl dalších Thétidiných proměn, zapřel se nohama do písku a pevně se držel toho, co bylo chvíli kluzké, chvíli ostnaté, chvíli hedvábně jemné a měkké, až to nakonec vydalo tlumený výkřik. Thétis už byla zcela vyčerpána tím velkým výdajem energie, kterou spotřebovala, aby na sebe v tak krátkém čase vzala tolik různých podob, a tak se nakonec vzdala. Když Péleus otevřel oči, byla to znovu ona, jen zesláblá a s ruměncem ve tváři.

„Měl jsem pravdu,“ řekl Péleus láskyplným hlasem. „Byl to osud. Neporazil jsem tě. Tvůj život není v mých rukách, ale v rukách MOROVÝCH.[31] Tak jako můj.“

A pak ji položil do mokrého písku a tak něžně, jak jen uměl, ji učinil svou.

Na Olympu zavládla všeobecná úleva. Prométheovo nebezpečné proroctví se nyní mohlo týkat jedině Pélea, který – jakkoli to byl fajn chlapík, zkušený válečník, dobrý vladař a tak podobně – mezi hrdiny rozhodně nepatřil do první ligy, mezi reky jako Théseus, Iásón, Perseus nebo Héraklés. Nic nebránilo tomu, aby počal syna, který dosáhne větší slávy než on sám. A navíc byl celkem milý, a Thétis taky.

Když se milenci nesměle nechali slyšet, že chystají svatbu – Cheirón je měl oddat ve své skalní jeskyni pod horou Pelion –, všichni Olympané do jednoho, a vůbec všichni bohové, polobohové a menší božstva, jim prokázali tu nepředstavitelnou čest a přijali jejich pozvání na poslední velké setkání nesmrtelných v dějinách tohoto světa.

Všichni bohové, polobohové a menší božstva?

Všichni, až na jednu…

Do Cheirónovy jeskyně se kromě kentaura vešlo pouze dvanáct Olympanů a šťastní novomanželé. Možná je „šťastní“ příliš silné slovo, ale Thétis už tou dobou svůj osud přijala. Samozřejmě znala Prométheovo proroctví, ale nečekaně v ní ožila jiskřička mateřských pudů, o kterých nikdy netušila, že je v sobě má, a ta jiskřička žhnula den ode dne silněji, až se proměnila v plamen. Teď už se nemohla dočkat, až ve svém nesmrtelném lůně odnosí dítě, které osud předurčil k velikým věcem.

Čestní hosté se usadili do dvou půlkruhových řad po šesti v zadní části jeskyně, vepředu uprostřed Zeus a po jeho boku Héra, královna nebes a bohyně manželství, a jeho oblíbená dcera Athéna. Zbylí Olympané se jako malé děti přetahovali o lepší místa k sezení. DÉMÉTÉR, bohyně plodnosti, nebyla tak marnotratná jako ostatní a tiše seděla v zadní řadě za svou dcerou Persefoné, královnou podsvětí, která na obřadu zastupovala HÁDA, jenž nikdy neopouštěl svou říši. Dvojčata Apollón a Artemis si na Poseidónovi a Aréovi vybojovala místa v první řadě a Afrodíté hbitě vklouzla na volné místo vedle své matky Héry, která chladně odkázala do zadní řady Herma, rozesmátého DIONÝSA a kulhajícího Héfaista. Když se bohové konečně rozesadili a vzbuzovali alespoň zdání důstojnosti, přivedl Cheirón do jeskyně starší polobohy a Titány, na které zbyla jen místa k stání. Uprostřed zůstala ulička, kterou měli přijít ženich a nevěsta. Venku před jeskyní se do trávy usadily mořské, horské, lesní, luční, říční a stromové nymfy, které si mezi sebou vzrušeně špitaly. Takovou sešlost nesmrtelných na jednom místě svět nepamatoval od doby slavnostní korunovace Dvanácti na hoře Olymp.[32] Byli tu všichni.

Až na jednu…

PAN, bůh s kozíma nohama, tančil se svou skupinou satyrů, faunů, dryád a hamadryád a pískal k tomu melodii tak protivnou božským uším, že z jeskyně vyslali Herma, aby svému divokému synovi vyřídil, ať toho, u všech bohů, okamžitě nechá.

„To je lepší,“ řekl Hermés a podrbal Pana v kudrnatých vlasech mezi rohy. „Teď si všichni můžeme vychutnat, jak Apollón drnká na moji lyru.“[33]

Ókeanovny a Néreovny seděly nejblíž k ústí jeskyně. Jedna z nich se vdávala za smrtelníka, což samo o sobě nebylo nic tak významného – mnohé nymfy se vdaly za Titány a dokonce i za bohy –, ale ještě nikdy dříve se nestalo, aby takový sňatek svou přítomností poctili všichni bohové.

Všichni, až na jednu…

Bohové předali novomanželům svatební dary. Vynikali mezi nimi zejména dva nádherní hřebci, Balius a Xanthus, které jim ze své stáje věnoval Poseidón.[34] Kropenatý sivák Balius a jeho dvojče, hnědák Xanthus, se pásli před jeskyní, když je zčista jasna vyplašil jasný kovový zvuk.

To HESTIA, bohyně domácího krbu, udeřila do gongu na znamení, že obřad začíná. Všichni svatebčané ztichli. Bohové se pohodlně usadili, ti z první řady, kteří se obraceli a bavili se se svými sousedy vzadu, se poslušně obrátili vpřed a nasadili důstojné výrazy. Héra si urovnala šaty. Zeus se napřímil, zaklonil hlavu a vytrčil bradu, takže jeho plnovous ukazoval k východu z jeskyně. Jako na povel se všichni ostatní otočili týmž směrem.

Nymfy zadržely dech. Celý svět zadržel dech. Jak nádherní byli bohové, jak majestátní, jak mocní, jak dokonalí.

Ruku v ruce pomalu vstoupili Thétis a Péleus. Novomanželé, jak už je na svatbách dobrým zvykem, zastínili všechny ostatní – dokonce i samotné Olympany –, protože tenhle okamžik patřil jenom jim.

Prométheus, sedící v jeskyni v zadní řadě, se na to ani nemohl dívat. Jeho věštecká mysl nedokázala do detailu předpovědět, co se v budoucnosti stane, ale s jistotou cítil, že tohle setkání bude poslední svého druhu. Samotná sláva a velkolepost obřadu nemohla být ničím jiným než předzvěstí nějakého druhu kolapsu. Vždyť chvíle, kdy jsou květy v plné kráse a plody dozrávají, vždy předchází jejich konec, rozklad a smrt. Prométheus cítil, že se blíží bouře. Nedokázal říct, jak nebo proč, ale věděl, že tahle svatba s tím nějak souvisí a že dítě Pélea a Thétis s tím bude souviset také. Blížící se bouře kovově páchla, tak jako voní vzduch, než udeří blesk. Cítil z ní měď a cín. I krev smrtelníků páchla po mědi a cínu. Měď a cín. Bronz. Kov války. V duchu už Prométheus cítil řinčení bronzu o bronz a viděl krev, v níž se všichni utopí. Ale venku před jeskyní bylo nebe pořád modré a všechny tváře kromě té jeho zářily štěstím.

Všichni kromě dvanácti Olympanů povstali, když Péleus s Thétis prošli vstupem jeskyně, on s hrdým úsměvem, ona s hlavou cudně skloněnou.

Moc o tom přemýšlím, řekl si Prométheus v duchu. Není to víc než bolení hlavy. Vždyť jsou všichni tak šťastní, všichni nesmrtelní do jednoho.

Všichni?

Prométheus se nemohl zbavit pocitu, že mezi nimi jedna chybí.

Hestia pomazala nevěstu a ženicha vonnými oleji a Apollónův syn Hymén zapěl oslavnou píseň na bohy a svátost manželství. Sotva Héra novomanželům požehnala a znovu se posadila, ozval se od vstupu do jeskyně jakýsi ruch. Dav nymf a dryád se venku zmateně rozestupoval, protože mezi nimi procházelo jediné božstvo, které nebylo na svatbu pozváno. V ústí jeskyně se objevilo jen jako silueta, ale Prométheus ji poznal hned – ERIS, bohyně sváru, rivality, sporů a konfliktů. Bylo mu jasné, že pozvat ji na svatbu by znamenalo koledovat si o potíže. Ale nepozvat ji bylo snad ještě horší.

Zástup se rozestoupil a Eris se postavila tváří v tvář půlkruhu sedících Olympanů. Pak vsunula ruku pod svůj plášť. Něco kulatého a zářícího se dokutálelo po zemi až k Diovým nohám. Pak se bohyně beze slova otočila, znovu prošla mezi zaraženě mlčícími svatebčany a zmizela stejně náhle, jako se objevila. Její příchod i odchod byly tak rychlé a nečekané, až někteří účastníci obřadu tajně zadoufali, že se jim to třeba jen zdálo. Ale předmět ležící u Diových nohou jako sen rozhodně nevypadal. Co to bylo?

Zeus se sklonil a zvedl to. Bylo to jablko. Zlaté jablko.[35]

Zeus je opatrně obracel v rukou.

Héra mu nakoukla přes rameno. „Je na něm něco napsáno,“ řekla ostře. „Co tam stojí?“

Zeus se zamračil a zblízka se zahleděl na lesklý povrch jablka. „Stojí tam ‚Té nejkrásnější‘.“[36]

„Té nejkrásnější? To je od Eris veliká pocta,“ řekla Héra a nastavila dlaň.

Zeus už se chystal poslušně předat jablko své manželce, ale vtom se z druhé strany ozvalo nesouhlasné mumlání.

„Celý svět se jistě shodne, Héro, že to jablko náleží mně,“ řekla Athéna polohlasně a její šedé oči se nesmlouvavě střetly s hnědýma očima její nevlastní matky.

V tu chvíli se za nimi ozval zvonivý smích a k Diovi natáhla ruku i Afrodíté. „Nemluvte nesmysly. Je přece jasné, komu právem náleží jablko pro tu nejkrásnější. Dej mi ho, Die, protože nemůže být určené žádné jiné než mně.“

Zeus sklonil hlavu a hluboce si povzdychl. Jak jen mohl volit mezi svou milovanou a mocnou manželkou Hérou, svou oblíbenou dcerou Athénou a svou tetičkou, samotnou bohyní lásky Afrodíté? Pevně jablko sevřel v dlani a v duchu si přál být kdekoli jinde.

„No tak, otče,“ prohodil vesele Hermés, který se před ním najednou objevil i s rozpačitým Aréem. „Vždyť stačí, abys určil někoho nestranného, na koho se všichni můžeme spolehnout, že spravedlivě rozhodne a jablko tvým jménem předá, ne? A my jsme nedávno potkali zrovna takového člověka, že ano, Arée? Mladíka naprosto poctivého, nestranného a spolehlivého úsudku.“

Zeus na něj překvapeně pohlédl. „A koho?“

KRÁLOVNIN SEN

Abychom si na tuhle otázku mohli odpovědět, musíme se znovu vypravit na opačnou stranu Egejského moře, na ilijskou pláň a do Tróje. Jistě si vzpomínáte, že když jsme ji opouštěli, byla v troskách. Héraklés a Telamón se pomstili za zradu a vyhladili mužské dědice Íla, Tróa a Láomedóna; přežil jen nejmladší, kralevic Podarkés. Tím, že Héraklés Podarkovi – anebo Priamovi, protože tak jej teď znal celý svět – daroval život, umožnil pozoruhodnému chlapci vyrůst ve vynikajícího vládce.

Uvnitř velkolepé skořápky městských hradeb a bran, které vystavěli Apollón s Poseidónem, začal Priamos znovu budovat Tróju okolo chrámu Palládia, které Héraklés a Telamón z úcty k Athéně rovněž ušetřili. Ukázal se být přirozeným vůdcem se smyslem pro detail a hlubokým porozuměním pro fungování obchodu a směny – pro to, čemu bychom dnes říkali ekonomie, hospodářská politika a finančnictví. Poloha města při ústí Hellespontu – úžiny, přes kterou probíhal veškerý obchodní styk mezi východem a západem, protože jednoduše neexistovala jiná cesta – nabízela Tróji úžasné příležitosti se na obchodnících obohatit. Příležitosti, kterých se král Priamos chopil s důvtipem a prozíravostí. Cla a poplatky se jen hrnuly a království začalo znovu stoupat k slávě a blahobytu. Ovšem i bez bohatství získaného z obchodu se sousedními královstvími by Trója prosperovala díky úrodné půdě na úpatí hory Ídy. Krávy, ovce a kozy pasoucí se na jejích svazích dávaly mléko, sýr a maso a níže položená pole na březích řek Cebren, Skamandr a Simoeis každoročně plnila sýpky, sklepy a sklady takovým množstvím obilí, oliv a ovoce, že se nikdo z Trójanů nemusel bát hladu.

Věže Priamova nového paláce se tyčily až nad úroveň hradeb a jejich kupole zářily široko daleko, aby bylo vidět, že Trója, perla Egejského moře, je nejskvělejším městem na světě, že jí vládne mocný král a že jeho říše vzkvétá pod ochranou bohů.

Priamovou královnou se stala HEKABÉ.[37] Na počátku jejich manželství dala Priamovi syna a dědice, prince HEKTÓRA. O necelý rok později otěhotněla znovu. Jednoho rána, když už se blížil čas porodu, se celá zbrocená potem probrala z velice živého a neobvyklého snu. Vyprávěla ho Priamovi, který okamžitě povolal nejspolehlivějšího trójského proroka a věštce AISAKA, svého syna z prvního manželství.[38]

„Byl to velice zvláštní a děsivý sen,“ vyprávěla mu Hekabé. „Snila jsem o tom, že se mi místo dítěte narodila pochodeň.“

„Pochodeň?“ zopakoval Aisakos.

„Pochodeň, která hořela jasným plamenem. Jako cejchovací železo, víš? A dál se mi zdálo, že běhám s tou pochodní po ulicích Tróje a všechno kolem mě je v plamenech. Znamená to snad, že tenhle porod bude bolestivější než ten první? Anebo…,“ navrhla s nadějí v hlase, „anebo to snad znamená, že moje dítě bude předurčeno k tomu, aby na světě zazářilo jako pochodeň a získalo si čest a slávu?“

„Ne, výsosti,“ odpověděla Aisakos smutně, „neznamená to ani jedno z toho. Znamená to něco úplně jiného. Ten sen znamená…“

Odmlčel se a nervózně žmoulal lem svého roucha mezi prsty.

„Neboj se promluvit,“ pobídl ho Priamos. „Svůj věštecký dar jsi nedostal bezdůvodně. Cokoli řekneš, nebudeme tak bláhoví, abychom z toho vinili tebe. Co nám ten sen prozrazuje o našem dítěti a jeho osudu?“

Aisakos se zhluboka nadechl a začal překotně mluvit, jako by se snažil ta slova co nejrychleji vypustit z úst i ze své mysli.

„Sen předznamenává, že vaše dítě nám všem přinese smrt, že bude příčinou zkázy našeho města a celé naší civilizace. Prozrazuje nám, že pokud syn, kterého nosíš ve svém lůně – neboť je jisté, že to bude syn –, pokud dospěje v muže, pak Trója lehne popelem a už nikdy z něj znovu nepovstane. Ilium se stane pouhou vzpomínkou, ožehlou stránkou v dějinách lidstva. Tohle ten sen znamená.“

Priamos a Hekabé na Aisaka jen zírali.

„Nech nás o samotě, můj synu,“ řekl Priamos po dlouhé chvíli ticha. „A pamatuj, že jsi nám zavázán mlčením.“

Aisakos se uklonil a rychle odešel z paláce. Zamířil rovnou k městské bráně, aniž by cestou s kýmkoli ztratil jediné slovo. Utíkal a utíkal, daleko za město, aby byl se svou milovanou Hesperií, dcerou říčního boha Kebréna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trója.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.