Přeložila:

IVANA DRESIA

Ilsa Madden-Mills: Ty nejsi moje spřízněná duše

Vydání první

Copyright © 2021 by Ilsa Madden-Mills

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Agency s. r. o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2474. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Not My Match vydaného nakladatelstvím

Montlake, Seattle v roce 2021

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Cover design by Hang Le

Cover Photography by Daniel Jaems

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1710-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1711-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Ilsa Madden-Mills

Ty nejsi moje spřízněná duše

1. kapitola

GISELLE

Úterý, 4. srpna

Tenhle večer se z mého pohledu podobá rozsudku smrti. Už brzy mě kat stáhne z téhle barové stoličky a odtáhne mě rovnou ke gilotině. A já jsem tak znechucená a unavená, že se ani nebudu bránit. Jen ať je to rychlý a bezbolestný, řeknu mu. A mohl bys mi na poslední cestu věnovat doušek ze svý placatky?

Na dnešek mám totiž naplánovanou schůzku s Charliem, ale trval na tom, abych mu říkala Rodeo. Malej chlap, možná sto pětašedesát centimetrů, když se do toho započítá i stetson. Na přezce opasku má vzpínajícího se koně, a když ostrá světla v baru osvětlí tu zlatou sponu, její odraz mě málem oslepí. V podstatě nemám nic proti zaprclým chlápkům ani country stylu, ale ten kovboj svýma očima svlíká snad každou holku v Razoru.

Už jenom další hřebíček do rakve ve dni jako korálek. Ráno jsem zjistila, že se mi někdo vloupal do auta, načež mi můj studijní poradce radostně oznámil, že by mi rozhodně nedoporučoval studium v zahraničí. Jsem tak otrávená a zklamaná, že už to víc snad ani nejde. Kašlu na rozbitý okýnko u auta a ubohej pokus nějakýho zlodějíčka amatéra – ale už dlouho si nepřeju nic jinýho než studovat ve Švýcarsku. Všechno, o čem jsem snila a k čemu jsem upínala svoje touhy, bylo stipendium v CERNu, Evropské organizaci pro jaderný výzkum.

Takže, nový začátek se nekoná.

Sbohem, urychlovače částic. Nečeká mě nic jinýho než zkáza a spoušť.

Rozbolí mě z toho na prsou, zvednu ruku a přitisknu si ji na hruď.

Posledních několik zlých dní dávám za vinu narozeninové kletbě. Kolem mých narozenin se většinou dějí špatné věci, a za pět dní mi bude čtyřiadvacet, takže je logické, že se mi osud jako obvykle vysmívá.

„Líbí se ti?“ Rodeo se svým silným jižanským přízvukem převaluje slova v ústech a naparuje se, když mi vystavuje na odiv svoje olivově zelené kovbojské boty. „Aligátor. Schválně jsem letěl až do Miami, abych si je mohl koupit. Je to zakázková práce a vyrobil je skutečnej návrhář. A hodí se úplně ke všemu, jsou elegantní a současně i ležérní.“

„Ehm, moc pěkný.“ On je vlastně taky docela hezkej chlap, to se musí nechat. Má hezký obličej, zuby, vlasy, svalnaté paže… Zaráží mě však ten záludný, zlý pohled v jeho tmavých očích.

Už brzy posbírám zbytky zdravého rozumu, který jsem zdědila po své mámě, a vypadnu z tohohle katastrofálního rande, ale právě teď si potřebuju dopít svoji whisky.

„Kůže pochází z mladejch aligátorů, protože jejich břicha jsou měkčí. Během procesu zpracování je tenhle materiál mnohem tvárnější. Chovají je na farmě, pak je zabíjejí a vyrábějí z nich boty. Fascinující proces. Abych byl upřímnej, moc rád bych to jednou viděl na vlastní oči. Myslíš, že je napřed uspí, nebo je rovnou zabijou úderem do hlavy?“

Uplyne vteřina. Nebo minuta. Zhluboka se nadechnu. „Já to nechci vědět.“

„Aha, máš měkký srdce, zlato.“ Mávne nad tím rukou a drží nohu pár centimetrů nad zemí a já si pohrávám s myšlenkou, že bych ho shodila z barové židličky. „Tak se nestyď a šáhni si. Může bejt, že takovou kvalitu jsi ještě pod rukama neměla.“

Kvalitu? Jak hluboko jsem dneska večer klesla! Evidentně přitahuju chlápky, kteří touží na vlastní oči vidět vraždění malých aligátorů.

„Raději ne,“ pronesu ledovým hlasem – ne že by si toho všiml.

„Je to jako hedvábí.“ Hltá očima moje nohy a přisune se o kousek blíž.

Z druhé strany vedle něj se objeví nějaká dívka, která si přišla objednat pití. Když vidím, jak ji svlíká očima, mimoděk se nadechnu.

Ten chlap si sem přišel vrznout. Konečně mi to definitivně došlo.

Dala jsem mu lajk na seznamce jen proto, že vedle něj na fotce stál emu a já jsem pocítila nostalgii. Emu australský je majestátní, velmi zvláštní pták, jehož výška u dospělých jedinců může dosahovat až sto devadesát centimetrů. Tatínek se kdysi ujal staršího páru a staral se o ně na naší farmě poté, co se uzavřel místní safari park a nechal je bezcílně bloudit po okolí. Krmila jsem je, hladila a láskyplně žasla nad tím, jak rychle umí běhat (až padesát kilometrů za hodinu). Měla jsem pocit, že si mě zamilovali, protože jsem byla stejně divná jako oni: vysoká vytáhlá dívka s velkými brýlemi, rovnátky a bez kamarádů. Táta brzy pochopil, jak velkou k nim chovám náklonnost, a postavil jim dvouakrový výběh včetně jezírka. Když si vzpomenu, jak dováděli ve vodě… zaplaví mě zármutek nad jejich ztrátou, ale především nad ztrátou tatínka.

Takhle s odstupem času si uvědomuju, že Rodeo musel na něčem stát – buď na nějaké bedně nebo na žebříku – když se fotil se zvířaty. Napiju se whisky, přimhouřím oči a snažím se představit si nás při sexu. Já měřím sto pětasedmdesát centimetrů, takže jak by to vůbec mohlo fungovat? Rozhodně potřebuju oční kontakt, a kdybychom souložili v misionářské poloze, pak by jeho hlava spočívala někde mezi mými prsy a břichem. Musel by hodně natahovat krk, aby se mi mohl podívat do očí. Možná si koupím panenky Barbie a Kena a uříznu Kenovi nohy ve správném poměru, abych to mohla vyzkoušet. Trapný, ale věda občas vyžaduje oběti. Když nemáte o něčem ponětí, testování je důležité. Nikdy nechci být nepřipravená. Nejsem zvědavá proto, že bych snad plánovala sex s Rodeem – bože, chraň – jen miluju výzkumy.

„Chodíš do Razoru často, zlato?“ ptá se Rodeo a zaměří se znovu na mě, protože dívka po jeho levici zmizela. Provrtává mě očima přes orosený půllitr točeného piva. Alespoň už mi nezírá na prsa, vzdal to, když jsem si navlékla svoje námořnicky modré sako a zapnula si knoflíky až ke krku. Cítím, jak mi po zádech stékají pramínky potu. Máme srpen, žijeme na jihu a venku je skoro čtyřicet stupňů ve stínu. Pokud co nevidět nevypadnu z tohohle baru, nejspíš omdlím.

„Ne. Ještě nikdy jsem tu nebyla. Vlastně ani moc nechodím ven, jsem postgraduální studentka a přivydělávám si doučováním…“

Netrpělivě přikývne, asi ho to vůbec nezajímá. „Je to blízko mýho bytu, proto jsem chtěl jít sem.“ Na chvíli se odmlčí. „Seznamování přes internet je náročný.“

Při té poznámce se trochu uvolním. Možná nakonec není takovej blb, jak se zdálo. Možná to nemyslel vážně, když říkal, že se chce dívat, jak umírají mláďata aligátorů.

Snažím se projevit zájem a pokládám otázku číslo jedna, kterou mi máma odjakživa kladla na srdce. „Copak děláš za práci?“

Pohrává si se zlatou přezkou na opasku a potlačuje smích. „Nejsem žádnej uhlazenej kravaťák z kanceláře. V posledních třech letech jsem držitelem titulu Rajtuj jako o život. Minulej rok jsem na okruhu vydělal milion dolarů. Máš ráda kovboje?“

„Mám ráda koně,“ odpovím vyhýbavě. Nikdo mi nemůže upřít, že se nesnažím najít společnou řeč. „Vyrůstala jsem kousek od Nashvillu, v malým městečku jménem Daisy…“

„Biče, sedla, ostruhy, uzdy… to všechno mám doma, pokud bys měla zájem,“ přeruší mě poťouchlým tónem. Ještě před chvílí mi připadal docela milý, ale už se z něj zase stává slizoun. Potutelně se uchechtne. „Vypadáš upjatě, ale klidně bych se vsadil, že tichá voda břehy mele, kotě.“

Upjatě. Tak to se náhodou trefil, můj bývalý snoubenec Preston by s ním dozajista souhlasil.

Mluví dál a svým způsobem jsem mu vděčná, že mi tím nedovolí oddávat se pochmurným myšlenkám. „Moc dobře vím, co si myslíš – že jsem moc malej. Většina holek si mě předem zaškatulkuje, ale jen počkej, až uvidíš, co mám v kalhotách. Protože to je dar od Boha. Ještě žádná si nikdy nestěžovala. Takový klisničky, jako jsi ty, jsou moje specialita a všecky se ke mně pravidelně vracejí a škemrají o přídavek.“ Přimhouří oči a vrhne na mě chlípný pohled.

Tak to bychom měli.

Můj první instinkt byl naprosto správný. Rozsudek smrti. Musím co nejrychleji zdrhnout.

Když se od něho odvrátím a podívám se do zrcadla na druhé straně baru, vidím, jak moje tváře zrudly. Vlasy mám rozcuchané, blonďaté prameny, které jsem si předtím upravila do elegantního drdolu, se mi teď plazí po krku a lepí se na zpocené čelo. Moje růžová rtěnka vybledla a pod očima mám šmouhy od řasenky, protože je tady fakt hrozné vedro.

Posunu si černé brýle na nose a otřu si kapky potu z čela. Proč mám na sobě to blbý sako uprostřed toho nejparnějšího léta, jaký pamatuju? Moje prsty si pohrávají s horním knoflíkem, až ho nakonec rozepnou.

Rodeo si bohužel všimne, jak si rozepínám sako, a rozzáří se mu oči. Přisune se zase o něco blíž, jeho kostkovaná košile se mi teď otírá o prsa a já vidím jeho chlupy v nose. Kolem mě se vznáší Rodeova vůně: kořenitá a mužná, trochu je cítit po kůži – a taky po koních.

Mimoděk se odtáhnu a narazím přitom do osoby, která sedí po mé pravici. Aniž bych se ohlédla, zamumlám omluvu a znovu se na barové židli napřímím.

Rodeo ukáže na moji prázdnou skleničku, tón jeho hlasu je teď tichý a chraplavý. „Dáš si ještě panáka? Už jsi dávno dopila.“

Odstrčím se nohou od barového pultu. Zkontroluju mobil a zamračím se. „Vlastně už je docela pozdě, budu muset jít…“

„Hej! Tady slečna by chtěla další whisky!“ volá a mává kloboukem na zaneprázdněnou dívku za barem.

Drobná barmanka přejde k nám. Na jmenovce má napsáno SELENA, má sytě rudé rty a já jí okamžitě závidím, jak sebevědomě pohupuje svými boky v úzkých džínách. Má slušivý účes z tmavých krátkých vlasů a oči má podmalované tmavými očními linkami. Se svým nenápadným líčením, béžovou pouzdrovou sukní a v botách na nízkých podpatcích vypadám jako její přesný opak.

Selena upře oči na mě a Rodea zcela ignoruje. „Víte to jistě, že chcete další drink?“ Suchý tón jejího hlasu mi naznačuje: Holka, proč jsi tady s ním?

Zhluboka si povzdechnu. Měla bych se ho co nejrychleji zbavit, ale ještě zatoužím vychutnat si nahořklou chuť dobré whisky.

Rychle na ni kývnu, ale nespouštím přitom oči z Rodea.

„To stejný jako předtím? Woodford na ledu?“

„Ano, prosím,“ přikývnu.

Selena se otočí zpátky, a když natáhne ruku k horní polici, Rodeo hltá očima její smyslnou postavu a tiše hvízdne.

Když se dívka vrátí k nám, nalije nápoj a přisune ho ke mně. Tvář má klidnou a bezvýraznou. Musela Rodea slyšet, ale nedává to na sobě znát. Je klidná a vyrovnaná. Chci být taky tak v pohodě a možná pak potkám toho pravého.

„Díky,“ usrknu si, zatímco mě Rodeo propaluje žhavým pohledem. Pak natáhne ruku a dotkne se mého náhrdelníku. „Takže, chemie mezi náma očividně funguje. Ty jsi sexy, já jsem sexy. Úplně cítím, jak to mezi náma jiskří. A už si v duchu představuju, jak na mně rajtuješ. Už jsi někdy slyšela o poloze obráceně na koníčka?“

Hněv se ve mně zvedá jako přílivová vlna a definitivně přebíjí moji přirozenou zdvořilost. Odstrčím jeho ruku ze svých perel a odtáhnu se od něho. Jakmile jsem v bezpečné vzdálenosti, napiju se a praštím poloprázdnou skleničkou o pult. Chvíli se přehrabuju v kabelce, než najdu peněženku. Vytáhnu pár dvacetidolarovek a hodím je na bar.

„Ty už odcházíš, zlato?“ Jeho hlas mi připomíná žalostné zakňučení.

Otočím se k němu a zaskřípu zuby. „Přesně tak. A vím, co je to poloha obráceně na koníčka.“ Musela jsem mu to říct, protože je to pravda. „A z mý strany se rozhodně nekoná žádný jiskření. Moje protony nejsou přitahovaný tvýma elektronama.“

„Protony? Co to…“

„A navíc je od tebe neuvěřitelně neslušný navrhovat sexuální akt, když jsme se teprve seznámili…“

„Sakra, ty máš teda kuráž. Ale musím se přiznat, že divokej sex mám ze všeho nejradši. Co bys řekla na to, kdybychom teď odsud spolu vypadli…“

„Klidně můžeš snít dál…“

„Možná bys u mě dokonce mohla přespat, a ráno bych ti udělal lívance s kouskama čokolády nebo bio borůvkama. Vypadáš jako ten typ, co ujíždí na zdravý výživě.“

Skutečně mám ráda organické borůvky, ale… „Dohodli jsme se, že se dneska sejdeme jenom na drink. A pro lásku boží, přestaň mi říkat zlato, nebo přísahám, že ti vyleju na hlavu zbytek svýho pití.“

Zvedá se mi hruď, protože jsem právě vyhrožovala jinému člověku fyzickým násilím. Vůbec se nepoznávám. Nikdy nebývám vzteklá, a naopak jiným lidem až moc často dovoluju, aby si na mně vylívali svůj vztek…

Když vyskočím na nohy a znovu zavadím loktem o člověka sedícího vedle mě, Rodeo nevěřícně zamrká. Nevšímám si ho a omlouvám se sousedovi po své pravici, přičemž se přidržuju okraje baru jako záchranného lana. Vrhnu kritický pohled na svou sklenici. Vlastně jsem měla jeden drink už předtím, než se objevil Rodeo, a vzhledem k tomu, že jsem ještě nevečeřela… No jo, mám ji jako z praku.

„Giselle?“ ozve se hluboký svůdný hlas. I přes hlasitou hudbu bezpečně poznávám, komu patří.

Ale ne, to není možný!

Srdce mi zběsile buší a cítím, jak rudnu, když se podívám na vysokého muže po své pravici. Vypadá jako filmová hvězda a ve tváři má tázavý výraz.

Sevřu ruce do pěstí. Měla jsem to předpokládat, že bych ho tady mohla potkat. Naivně jsem doufala, že bude posilovat nebo dělat něco, co profesionální sportovci dělají brzy večer. Moje sestra Elena se zmínila, že sem obvykle během víkendu zaskočí, ale to je tak všechno.

Devon Walsh, profesionální fotbalista a známá superstar, povytáhne obočí se stříbrným piercingem. V duchu si promítám, co o něm vím. V Nashvillu byl zvolen nejvíc sexy mužem roku, v posledních třech letech byl vyhlášen nejlepším hráčem amerického fotbalu. Je to nejlepší kamarád mého švagra Jacka. Je majitelem Razoru. Má hříšný rty a krásný potetovaný tělo. Je neuvěřitelně sexy.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se a prohlíží si mě od hlavy k patě. Přimhouřím oči, a i když to v temném baru není možné, mám pocit, jako by si na mě svítil reflektorem, když přejíždí očima každý centimetr mého těla.

„No jasně,“ zvolám a mávnu rukou. „Skvěle se bavím. Ráda tě vidím!“

Vypadni. Nechci žádný svědky tohoto svýho totálního debaklu.

„Aha.“ Jeho bystré oči přejedou Rodea. Pak nevěřícně zvedne obočí. „Máš tady rande?“

Když slyším jeho ironický tón, celé moje tělo se nervózně napne.

Myslí si, že Rodeo je můj kluk.

Domluvila jsem si s ním tady schůzku, ale…

„Jo, jsme tady na rande,“ zvolá Rodeo a obejme mě kolem ramen, zatímco já se mu nenápadně snažím vykroutit.

Devon zastrčí ruce do kapes svých nízkých značkových džínsů a nepatrně se zamračí. Možná má pocit, že už brzy omdlím kvůli přehřátí organismu nebo že se chystám zavraždit jednoho z jeho hostů.

Moje vnitřnosti jsou jako ze želé a má to málo společného s whisky a hodně s Devonem, i když mě jako muž samozřejmě nezajímá – jen jsem zvědavá. Ano, je to neskutečně sexy chlap, ale jsme přátelé – no, ne opravdoví přátelé. Dobře, to teď stejně není důležitý. Až moc nad tím přemýšlím a můj mozek v tom horku nefunguje příliš dobře. Jsme jenom známí – moje sestra Elena se nedávno provdala za jeho nejlepšího přítele.

To mi však nebrání obdivovat jeho vysoce postavené lícní kosti, ostře řezanou čelist a sytě zelené oči orámované hustými černými řasami. Musí měřit téměř sto devadesát centimetrů, jeho tělo je dokonale zpevněno posilováním v tělocvičně, ramena v těsném černém tričku svalnatá, mohutný hrudník zužující se ke štíhlému pasu, dlouhé nohy ve vybledlých converskách. Na jednom zápěstí má rolexky a na tom druhém černý kožený náramek. Jako by jedna jeho část byla civilizovaná a tou druhou dával na odiv, že je taky zlobivej chlapec.

Jeho pokožka má krásně opálený tón od slunce, což ostře kontrastuje s mojí mléčně bílou pletí. Vlasy má tmavě hnědé a husté, s melírem v barvě královské modři, po stranách vyholené. Musí používat daleko víc vlasových přípravků než já. Když jsme se v únoru seznámili, měl nefalšované číro s fialovými konečky, ale mění účesy mnohem častěji než kterákoliv žena, kterou znám.

Z jeho ušních lalůčků na mě mrkají diamantové pecky a tím se taky lišíme. Já jsem si v osmnácti svoje dírky nechala zarůst a už nikdy jsem se neodhodlala nechat si je znovu propíchnout. Celá jeho předloktí pokrývají vytetované růže se zlato-modrými motýly. To se mi líbí. Moc. Nervózně si pohrávám s perlovým náhrdelníkem na krku.

„Giselle?“ opáčí.

Poleje mě ruměnec, když si uvědomím, že na něj už nějakou dobu nepokrytě zírám. Něco vykoktám a lámu si hlavu, abych vymyslela nějakou inteligentní odpověď – No tak, Giselle! Pracuješ na doktorátu z fyziky! Máš skvělou slovní zásobu. Řekni mu, že s Rodeem nemáš nic společnýho!

Momentálně však dokážu myslet jenom na to, jaký to bylo, když jsem ho viděla naposledy – v sobotu na svatbě Eleny a Jacka, kde jsme jim šli oba za svědky. Měl na sobě šedý oblek ušitý na míru, který mu samozřejmě přímo dokonale padnul. Když mě chytil pod paží a já jsem ucítila měkkou látku, musela jsem se kousnout do rtu. Zůstaly jeho prsty na těch mých o něco déle, než bylo nezbytně nutné? Nejspíš ano, ale on si to pravděpodobně vůbec neuvědomil. Prostě se soustředil na důležitý úkol být Jackovým svědkem a mě si skoro nevšímal. Jen jednou se na mě asi na deset vteřin intenzivně zadíval a propaloval mě očima, což muselo znamenat, že buď se mi na nose začal klubat obrovskej beďar, anebo jsem se mu doopravdy líbila. Když jsme spolu kráčeli uličkou k Jackovi a Eleně, zeptala jsem se ho – no, spíš jsem to jen zašeptala – jestli mu není dobře. Řekl, že je v pořádku – trochu úsečně – což mi připadalo zvláštní, protože Devon je pravým opakem mrzouta.

Později, když už jsem byla zpátky doma, donekonečna jsem naše setkání v duchu rozpitvávala a došla jsem k závěru, že na mě tak zíral jen proto, že jsem v těch stříbrných šatech bez ramínek, které mi Elena vybrala, vypadala ošklivě. Snažila jsem se jí vysvětlit, že do nich nemám prsa, ale ona si trvala na svým.

Ovšem tenkrát v tom kostele, když jsem stála za svojí sestrou, se moje myšlenky znovu zatoulaly k Devonovi. Přitahovala jsem ho? Já? Zdálo se mi to nemožný.

Pravda byla okamžitě zřejmá, jakmile se na oslavě objevila jeho přítelkyně supermodelka. Už se na mě ani nepodíval.

„Panebože, vy jste… vy jste… Devon Walsh? Jsem váš velkej fanoušek! Mám doma na zdi váš dres!“ vříská nadšeně Rodeo a nakloní se přese mě, aby dosáhl na fotbalovou hvězdu.

Vrazí mi přitom do ramene a já na barové stoličce nebezpečně zakolísám a narazím do souseda po své pravici – už zase. On podvědomě ucukne a zakaboní se – a pak mě jeho pivní lahev praští do tváře.

„Ježíši! Jsi v pořádku?“ vyskočí a snaží se mě zachytit, ale už je pozdě.

„Nic se neděje,“ stačím ještě zamumlat, ovšem v tom okamžiku už padám dozadu. Zdá se, že se zastavil čas, zatímco já zápasím s rovnováhou. Moje tělo se řídí zákony gravitace – díky, Newtone – a řítí se k zemi. Spadnu na kolena a rozplácnu se…

Přímo před zraky toho nejvíc sexy muže v Nashvillu.

K čertu s tebou, narozeninový prokletí.

2. kapitola

GISELLE

„Jak se cítíš?“ ptá se mě Devon, zatímco mi tiskne led na pravou lícní kost. Svraštím obličej a zvednu ruku ke své tváři. Naše prsty se dotknou a on ucukne a nechává mě držet balení ledu na místě. Mám pocit, jako by mě pálily prsty, a okamžitě mi začnou tančit motýli v břiše, ale silou vůle to potlačím. Je to prostě zdvořilý a milý chlap, který byl náhodou nablízku a snaží se mi pomoct. Nic víc, nic míň. Nepřitahuju ho. Vůbec.

„Fajn,“ snažím se znít lehce, abych dala najevo, že jsem v pohodě. Hlava mi sice třeští, ale nejsem si jistá, jestli to má co dělat s tím pádem ze židle, nebo spíš s prázdným žaludkem.

Sedím na stole ve VIP salonku baru Razor, což je místnost v zadních prostorách ohraničená lanem, jenom pro vyvolené. Místo je téměř prázdné, až na pár chlápků, kteří se v rohu dívají na nějaký zápas. Dokážu si představit, že tady bude narváno až mnohem později. Naštěstí sem neproniká hlasitá hudba z klubu.

Devon se krčí nade mnou a dívá se mi do očí, jako by se chtěl ujistit, že jsem při smyslech. Ucítím mužnou a opojnou vůni s nádechem moře a léta. Nějaká drahá kolínská.

„Docela tvrdě jsi dopadla na zem. Co tvoje ruce a kolena?“ Takhle zblízka vidím v jeho duhovkách zlatavé odlesky, jako by se mu tam mihotaly světlušky, což se sametově lesní zelení jeho očí tvoří úchvatnou kombinaci. Jeho pohled je tak hypnotizující a hluboký…

Přestaň s těmi superlativy o jeho očích, Giselle! Okamžitě!

„Dobrý, ani to moc nebolí.“

„Možná budeš mít zítra modřiny. Chceš na to víc ledu?“

„Ne, díky.“ Chci zapomenout, že se to stalo. Bolest je druhořadá, teď se především utápím v rozpacích.

Jeho prsty se dotknou mého kolena. „Promiň. Když ses na mě vrhla, lekl jsem se,“ zamumlá.

„Hej. Ten chlap do mě vrazil, neudělala jsem to schválně.“

Vzpomenu si, jak jsem klečela na kolenou s dlaněmi na podlaze. Devon mi pomohl na nohy – velice opatrně, vybavím si jemný stisk jeho silných rukou na mých loktech – a pak vyštěkl na svého spoluhráče Aidena, aby mi přinesl z kuchyně pytlík s ledem. Pak se se mnou proplétal mezi tančícími lidmi a odvedl mě dozadu do VIP salonku. Napůl jsem doufala, že mě vezme do náručí jako v jednom z těch milostných románů.

„Neboj, nechtěla jsem na tebe spáchat atentát,“ usmívám se. „Kdybych tě chtěla složit, potřebovala bych využít nějaké lsti. Schovala bych se ve tmě do tvé skříně a vyskočila bych, až bys to nejmíň čekal. Otevřel bys dveře a já bych na tebe vybafla z tvých nóbl košilí v nějaké odporné masce.“ Usmívám se a snažím se ignorovat bolest hlavy. „Čeho se bojíš? Vetřelce? Freddyho Kruegera? Michaela Myerse?“

Ulehčeně se zasměje. „Žraloků. Jejich zuby mě fakt děsí. Když jsem byl malej, díval jsem se na Čelisti a myslel jsem, že se z toho pozvracím.“

„Měj se na pozoru,“ říkám zlověstně. „Brzy si pro tebe přijdu.“

„Tak to by ses ze všeho nejdřív musela nějak dostat do mýho penthousu. A to není tak jednoduchý, protože mám soukromej výtah.“

Směju se. „Nikdy nepodceňuj odvahu a odhodlání jižanky, která si něco vezme do hlavy.“ Vím, kde bydlí. Nikdy jsem u něho nebyla, ale…

Když se narovná do své plné výšky, má postavu bojovníka. „Nic si z toho nedělej, že jsi padla na kolena. Já už jsem zvyklej, že na ženy takhle působím.“

Obracím oči v sloup tak silně, až to zabolí. Jak jsem mohla zapomenout, že je to náfuka?

„Ale ty taková nejsi, že?“ dodává. „Kdepak, ty jsi pořád tak cool.“

Počkat… cože?

Svírá se mi hrdlo, když se snažím rozluštit, co tou poznámkou myslel. Aha. Už vím. Zaškatulkoval si mě úplně stejně, jako to dělají všichni ostatní. Nemělo by to bolet, jenže opak je pravdou.

Ztěžka polknu. „Takže takhle mě vidíš? Studenou jako led?“

Čelo se mu svraští. „Hej, počkej. Tak jsem to přece nemyslel!“

„Ale já to chápu. Vím, co si o mně všichni myslí. Robot bez emocí. Netečná k citům. Odolná vůči sexy mužům.“

Nakloní hlavu a našpulí rty, jako by nad tím přemýšlel. Pak strčí ruce do kapes džínů a zdá se, že je mu to nepříjemné. Čekám, co z něho vypadne. „Něco takovýho by mě nikdy nenapadlo. Jen jsem chtěl říct, že jsi jiná než ostatní holky… No, to máš jedno.“ Otevře pusu, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak ji zase zavře. Až po chvíli se zeptá: „Myslíš si, že jsem sexy?“

„Tsss. Ne.“

Něco zabručí, ale jeho tvář je nečitelná. „Fajn.“

„Jsi pro mě moc starej.“

Vyprskne smíchy a já nemůžu odtrhnout oči od jeho tváře. Je tak hezký, když se směje. Ale teď jsem ho dostala. „Je mi teprve osmadvacet, do háje. Mezi námi je kolik? Čtyři roky?“ Prohrábne si rukou vlasy, takže teď má ještě hezčí sexy rozcuch. Modré pramínky se lesknou mezi tmavě hnědými. Zatraceně, je tak přitažlivý, a vůbec nic pro to nemusí dělat.

Nonšalantně pokrčím rameny. „Na věku nezáleží, pokud je chlap můj typ. A ty vypadáš jako rocková hvězda.“

A navíc má tak úžasnou pusu! Dokázala bych napsat knihu o jeho rtech. Jsou jemně růžový a jejich měkkost kontrastuje s ostře řezanou čelistí, spodní ret je velký a plný a ten horní je roztomile tvarovaný do písmene V.

„To je moudrý rozhodnutí. Od chlapů, jako jsem já, by ses měla ve vlastním zájmu držet dál, krásko.“ Věnuje mi jeden ze svých typických koketních úsměvů, a jo, jsem si jistá, že se držíme v přátelské zóně. Všem má ve zvyku říkat krásko, dokonce i mámě a tetě Claře.

„Hmm,“ jenom přikývnu.

„Ten kovboj je tvůj přítel? Nechal jsem ho tam, ale můžu pro něj někoho poslat, jestli chceš.“

O krok ustoupí, jako by se to chystal udělat, a já zaúpím.

„Jenom to ne, prosím. Už bych s ním nevydržela ani minutu.“

Klekne si na kolena, aby mi viděl do očí. Cítím z něj napětí. „Co ti provedl?“

Koušu se do rtů a zírám do klína. V jeho lehce chraplavém hlase je něco… Ach, Devone. Možná jsi arogantní superstar a nejlepší útočník nashvillských Tygrů, ale pod povrchem ti bije srdce dobrého člověka. Takže když mi říká hezké věci, můj instinkt mi napovídá, že to není proto, že bych byla výjimečná. Je gentleman a pomohl by každé dívce.

„Je to…“ Pitomec. „Seznámila jsem se s ním na internetové seznamce. Napadlo mě, že když má rád zvířata, budeme si mít o čem povídat.“ Zvednu k němu oči a snažím se, aby pochopil mou logiku, ale on se nepřestává mračit. „Pak mi začal sahat na můj náhrdelník, a já nikomu nedovolím, aby se dotýkal perel po babičce.“ Sama si teď s nimi pohrávám a na vteřinu k nim přitisknu rty.

„Co ti ještě udělal?“ zeptá se nevrle. Jeho oči přistanou na perlách a pak se přesunou k mým ústům. Kéž bych si předtím nanesla rtěnku.

Držím si ledový obklad na tváři a snažím se přimět své srdce, aby zpomalilo. Může slyšet, jak rychle mi tluče? „Mluvil o poloze obráceně na koníčka, což zní sice zábavně, ale jen s tou správnou osobou. A rozhodně ne s ním, uf…“

Jejda. Něco na Devonovi mi rozvazuje jazyk – nebo je to možná ta whisky. To je jedno, ale ta pozice zní vážně zajímavě. Dokážu si představit, že čím má žena silnější svaly na nohou, tím líp. Já chodím skoro každý den běhat, takže bych v tom mohla být vážně dobrá. Ale kam bych si asi dala ruce? Za sebe na jeho boky nebo před sebe, abych udržela rovnováhu? Tak či onak, tvář bych měla odvrácenou od svého partnera, což by mohlo zmírnit mé zábrany. A pokud bych navíc měla volné ruce, umožnilo by mi to lepší přístup k vlastnímu uspokojení. Už jsem se rozhodla. Polohu obráceně na koníčka si v duchu ukládám na seznam priorit, které budu muset rozhodně vyzkoušet, až nastane ten správný čas.

„Máš úplně rudý obličej, Giselle. Cítíš se dobře?“

Odkašlu si a zavrtím hlavou, abych zahnala hříšné myšlenky. „Je tady moc horko.“

„Tak si sundej to sako,“ vyzve mě. „Potím se, když se na tebe jenom podívám.“

Odložím ledový obklad, rozepnu si blejzr, sundám ho a odhodím na stůl. Pak si uvědomím, jak je moje bílá hedvábná blůza propocená. Prosvítá mi pod ní bílá krajková podprsenka, ale natolik se mi uleví, že se rozhodnu to neřešit. Rozepnu si první tři knoflíčky halenky a ovívám se tenkými klopami.

„Takhle je to mnohem lepší,“ zavzdychám a vytáhnu si ještě i sponky z vlasů, načež je seřadím do úhledné řady na stole. Masíruju si vlasovou pokožku a blaženě zasténám. „Ještě bych potřebovala, aby mi Chris Hemsworth namasíroval chodidla, a tenhle den už by mi nepřipadal až tak hroznej.“ Skopávám lodičky na nízkých podpatcích a vrtím prsty u nohou.

„Není náhodou ženatej?“ zabrblá Devon. Zvednu hlavu a prohlížím si ho. O krok ustoupil a tře si zátylek. Chvíli se dívá na mou halenku a pak odvrátí zrak.

„V mým vesmíru ne,“ říkám zasněným tónem. „Jednou ti povykládám svoje představy o dokonalým světě. V jedný z nich je docela možný, že si mě Chris Hemsworth vezme a budeme spolu mít deset dětí.“

„A sakra,“ zasměje se.

„Ve vesmíru Giselle a Chrise ode mě nedokáže odtrhnout ruce a množíme se jako králíci na viagře. On není filmová hvězda, ale pracuje jako architekt a bydlíme spolu ve vile, kterou mi postavil ve francouzských Alpách. Já trávím dny zkoumáním temné hmoty, pečením sušenek a háčkováním dětských botiček. A mé noci… ehm… jsou věnovány jemu.“

Zacukají mu koutky. „A kde jsem v tom tvým vesmíru já?“

Dám si bradu do dlaní. „Ty jsi dospívající dívka, která si přivydělává v cukrárně. Máš slabost pro magický náramky, žvýkačky a růžový barety. O víkendech se objevuje tvá temná stránka a ty se vyplížíš oknem z ložnice, abys nasprejoval umělecký graffiti na billboardy.“

Vrhne na mě široký úsměv, teď už má pusu od ucha k uchu. Má to na mě přímo devastující účinky, musím se zhluboka nadechnout.

„Ty máš teda bujnou fantazii, kočko. Ohromuješ mě.“

Červenám se. „Jo, moje představivost přivádí celou rodinu k šílenství.“ Odmlčím se. „Nemůžu se rozhodnout, jestli ti mám dát přezdívku Cinnamon, nebo Pinky. Co myslíš ty?“

„Ani jedno. Slyším jenom na Drsňáka.“

„S tebou není žádná hra.“

Devon si mě pátravě prohlíží. „Ale zpátky k tý tvý online seznamce. Moje sestřenice Selena to taky zkusila a udělala tu hloupost, že k tomu chlápkovi nasedla do auta. Může to bejt nebezpečný.“

Povzdechnu si, protože mě mrzí změna tématu. Kdyby jen tušil, že v jednom z mých dalších paralelních vesmírů se opírám o umyvadlo v koupelně a on se mě zezadu zmocňuje. On je v tom snu skutečný, nahý a s nabušenými sexy svaly, zatímco já jsem nějaká holka, kterou sbalil někde u silnice, když utekla před zlým ženichem. Jsem oblečená do poničených bílých šatů a mám dlouhé růžové vlasy – ale taky brýle, protože já musím ve všech paralelních vesmírech vypadat inteligentně. On je strašně nadržený už od toho okamžiku, kdy jsem si k němu přisedla do jeho maserati, a vezme mě k sobě domů – kde se mě zmocní. V duchu se pokárám. Není divu, že jsem pozadu se studiem. Žiju až příliš často ve světě fantazií, místo abych se soustředila na fakta. Neexistuje žádný vesmír, ve kterém bychom s Devonem byli spolu.

Dávám tyto své až moc živé myšlenky za vinu skutečnosti, že jsem ještě pořád panna. Trápí mě to už pět měsíců, od té doby, co se Preston přiznal k nevěře a na rozloučenou mi vmetl do tváře: Když jsi mi nechtěla dát, tak co jsi čekala, Giselle? Jsi frigidní.

Byli jsme zasnoubení už skoro celý měsíc, ale já jsem to s ním pořád nechtěla… ehm, dělat. Prostě se to nějak stalo, že jsem s ním začala chodit a pak přijala jeho nabídku k sňatku.

A teď jsem tady a snažím se dokázat si, že jsem normální, když hledám lásku na špatných místech. Myslím, že je o tom dokonce nějaká country písnička.

„Jenom proto, že ty máš ženskou na každým prstu, si nemůžeš myslet, že to má obyčejnej člověk tak snadný,“ říkám trochu naštvaně. „Nechala jsem se sem dovézt a rozhodně jsem neměla v plánu nasednout k němu do auta. Všechno mám pečlivě naplánovaný a jsem opatrná. Pokaždý.“

Udělá krok směrem ke mně, ve tváři má rozhořčení. „Ty už jsi to udělala víckrát?“

Svraštím obočí, začínám být trochu rozmrzelá z jeho dotěrných otázek. „Ten první kluk, Albert, byl pohledný účetní. Domluvili jsme si schůzku ve Starbucks. Všechno šlo dobře, dokud mi na mobilu neukázal fotku své bývalé a nerozbrečel se. Vyšlo najevo, že ona si přála, aby jí navlékl prsten, a on měl problémy se závazky. Poradila jsem mu, aby si s ní ještě promluvil.“

„Kolik bylo dalších, Giselle?“

Zavrtím se na židli. „Připadám si s tebou jako ve škole na koberečku u ředitele.“

„Tak kolik?“

Sevřu ruce do pěstí. Je tak otravnej!

„Nechápu, k čemu to potřebuješ vědět, ale už byl jenom jeden další, Barry. Podle fotky sice vypadal trochu slizce, údajně však vystudoval chemii, tak jsem si říkala, že bychom si třeba mohli rozumět. Ukázalo se, že jen chtěl, abych se přihlásila do nějaký pyramidový hry na prodej všelijakejch krámů do kuchyně. Odmítla jsem jim dělat zástupce, ale nakonec jsem si od něj koupila špachtli.“ Povzdechnu si. „Dokonce jsem zaplatila za jeho latté. A pak přišel na řadu Rodeo. Když se fotil, musel na něčem stát a vedle sebe měl takovýho rozkošnýho emu…“

„Giselle.“ V jeho hlase je silná dávka frustrace a to mě donutí zvednout vzdorovitě bradu.

„Dívka musí políbit spoustu žabáků, než najde svýho prince, Devone. Nesnaž se předstírat, že o tom něco víš. Ty máš každej měsíc novou přítelkyni. Mimochodem, kdo byla ta kráska na svatbě? Škoda, žes mi ji nepředstavil.“

Ze široké hrudi mu unikne podrážděný výdech. „Kdo tě sem dneska večer přivezl?“

„To je něco jako kvíz?“

Na rtech se mu objeví pobavený vědoucí úsměv. „Vím, že mi odpovíš. Elena mi řekla o tvým malým problému s otázkama.“

„Ta malá mrcha,“ vydechnu. Právě teď je na líbánkách na Havaji s mužem svých snů, ale já mám pocit, jako by byla tady vedle mě. Moje krásná, sladká starší sestra, z jejíhož stínu jsem nikdy nedokázala vystoupit. Povzdechnu si. Alespoň ona je šťastná a nikdo si to nezaslouží víc než Elena. Ještě předtím, než potkala Jacka, jsem málem zničila náš hezký vztah tím, že jsem se zapletla s Prestonem, jejím tehdejším přítelem. Zničehonic mě začal líbat ve své kanceláři – těsně předtím, než Elena vešla dovnitř. Není divu, že to mezi námi nefungovalo, když to celé začalo tak špatně.

Do hrdla se mi dere klubko emocí a já mám co dělat, abych ty vzpomínky setřásla. Není to vůbec lehké.

„Přivezl mě Topher,“ říkám neochotně. „Když jsem odvezla svoje auto do servisu v Daisy, šla jsem kolem knihovny a on právě zavíral. Odvezl mě zpátky do Nashvillu a trval na tom, že se mnou pojede až sem, protože schůzky v baru prý můžou být nebezpečný.“

Devon chce vědět, co se stalo s mým autem, tak mu povyprávím o neúspěšném pokusu o krádež mého staršího modelu Toyoty Camry.

„Potřebuješ dostat z hlavy Prestona, proto pořád randíš?“ zeptá se opatrně. Trochu nesměle si přisedne přímo naproti mně.

„Nejlepší způsob, jak se přes někoho přenést, je najít si někoho jinýho.“

Chvíli oba mlčíme a vzduch kolem nás rezonuje napětím. Jakmile se vzpamatuju, napřímím se a snažím se soustředit. Abych byla upřímná, nechápu, proč mezi námi pozoruju něco jako elektrický výboj, ale je to docela zvláštní intenzivní pocit.

„To je pravda,“ vyhrkne Devon a chvíli spočine očima na mé halence, než svůj pohled přesune k mé tváři. Na okamžik od sebe nedokážeme odtrhnout oči. On se vzpamatuje jako první a poškrábe se na bradě. „Ale radši bys měla požádat nějakýho svýho kamaráda, aby tě s někým seznámil…“

„Hmm. Ty jsi můj kamarád, nemám pravdu?“

Zamračí se. „Samozřejmě. Proč se na to vůbec ptáš?“

Ach, já ti ani nevím. Nějak se v tobě nemůžu vyznat. Proč jsi na mě na svatbě mý sestry tak zvláštně civěl? Bylo to kvůli mým ošklivým šatům? Nebo to bylo kvůli mně?

„Fajn. Tak s kým bych podle tebe měla randit? Každopádně to musí být někdo, kdo je laskavej a dobrej v posteli. Ne, to si škrtni. Dobrej nestačí, musí bejt přímo velkolepej. A tím mám na mysli skutečnej ohňostroj, Devone.“

Vstane a začne přecházet po místnosti.

„Slyšel jsem dobře, že tady někdo řekl velkolepej? Pokud jo, tak já jsem tady!“ naparuje se Aiden ve dveřích. Je přibližně sto osmdesát sedm centimetrů vysoký, s krátkými hnědými vlasy a ledově modrýma očima, farmářský synek z Alabamy s megawattovým úsměvem, ze kterého musí plesat nejedno ženské srdce. V současné době je záložním zadákem Tygrů, ale vím, že má zálusk na Jackovu pozici.

Když se usadí k nám, podává mi sklenici vody, jak mu Devon předtím nařídil. „Nerad se chlubím, ale mám přímo excelentní sluch. Je to jen jedna součást ze spousty mých nadlidských schopností rozehrávače. Mohla bys prosím upřesnit, kolik orgasmů potřebuješ? Můžu ti jich nabídnout pět denně a zajistit reference.“

Vyprsknu smíchy a on se ke mně přidá. Je zhruba v mém věku a ještě nikdy jsem ho neviděla bez úsměvu na rtech a bez dámského doprovodu. Na svatbě mé sestry se objevil dokonce se dvěma dívkami. Očividně to byla dvojčata a on se nerozpakoval tančit s oběma najednou, jedna ho zepředu objímala pažemi kolem krku a druhá stála za ním, s rukama kolem jeho pasu. Kupodivu to fungovalo docela dobře.

„S tebou je legrace,“ povídám. Připomíná mi štěně, roztomilé a nespoutané, které vás očima prosí, abyste mu házeli míček, a pak se v noci schoulí vedle vás.

Devon mi naopak evokuje pantera; v jednu chvíli máte pocit, že jen tak lenoší na slunci, a v dalším okamžiku jeho tělo vibruje stěží potlačovanou energií. Jako například teď, když se mračí na Aidena.

Co se mu nezdá?

Ti fotbalisti jsou tak legračně soutěživí a neustále se vzájemně popichují.

Devon o pár kroků ustoupí, opírá se o zeď a sleduje nás.

Zato Aiden se ke mně nakloní ještě blíž. „Krásko, ten tvůj doprovod se před chvílí vypařil s nějakou brunetou. Doufám, že ti to nezlomí srdce.“

Musím se začít smát. „Tak se mu nakonec přece jen podařilo najít nějakou klisničku, kterou si může odvést domů.“

Aiden se rozchechtá.

„Nabízel mi, že mě nechá pohrát si s jeho uzdami a ostruhami. Napůl jsem čekala, kdy vytáhne i svůj… bičík.“

Aiden řve smíchy, když mu převyprávím průběh svého rande, od Rodeových slov o jeho talentu od Boha přes otevřený sexuální návrh až po nabídku, že mi ráno udělá lívance s organickými borůvkami. Když skončím, utírá si slzy smíchu z očí. „To je ale debil.“

„Seznámila se s ním na nějaký online seznamce,“ zavrčí Devon a zastrčí si mobil do kapsy džínů.

„Ta seznamka je naprosto solidní,“ odpovídám chladně.

„Máš na víc.“

„No, rozhodně se nedá říct, že bych vyhrála soutěž o nejvíc sexy ženu z Nashvillu!“

„Rozhodně se nedá říct, že bys nebyla atraktivní!“ odporuje mi.

Aha. Zhluboka si povzdechnu.

Aiden se nerozhodně dívá z jednoho na druhého a ve tváři má zamyšlený výraz. Pak poklepe prsty na stůl a vypadá to, že se rozhodl. „Tak co se týče těch ohňostrojů… Co si o tom myslíš?“

Devon se bleskově odlepí od zdi a přesune se k nám mnohem rychleji, než bych čekala. Plácne Aidena po rameni, což na první pohled vypadá jako přátelské gesto, ale já moc dobře vidím, že má vztek. „Vzdej to, Alabamo. Pro tebe je nedostupná.“

Napřímím se. Cože? Nedostupná?

V únoru, když jsem byla ještě zasnoubená, bych to chápala, ale teď?

Aiden setřese Devonovu ruku a zeširoka se na mě usmívá. Když promluví, jeho slova jsou evidentně určena Devonovi, ačkoliv si mě prohlíží, jako bych byla kousek lahodného koláče. „Jestli si myslíš, že se budu řídit tím, co říká Jack Hawke, šeredně se mýlíš. Když mě Tygři draftovali, byl jsem pro ně první volbou…“

„Nejsi takovej borec, jak si o sobě myslíš. Jsi ještě štěně,“ zavrčí Devon.

„A vůbec nikdo, dokonce ani kapitán týmu, mi nebude říkat, s kým se můžu bavit,“ dodává Aiden. „A navíc tady ani není. Právě začalo letní soustředění a on se vyvaluje někde na pláži.“

„Co nevidět se vrátí, ty kreténe. A pak ti dá pořádnou nakládačku, ať už má zraněný rameno, nebo ne,“ vyštěkne Devon. „Anebo já to klidně můžu udělat hned teď.“

Ach, bože, tihle soutěživí sportovci. Málem z nich stříká testosteron.

V jednom okamžiku si vjedou do vlasů a v příštím jdou spolu na pivo.

„Povězte mi něco víc o tom, proč si Jack myslí, že jsem nedostupná,“ říkám co nejklidnějším hlasem a pokouším se skrýt narůstající vztek.

Aiden po mně vrhne odzbrojující úsměv. Disponuje jistým venkovským šarmem a zdá se být bezproblémový a příjemný jako hedvábí. „No tak, nerozčiluj se. Jack s námi před časem hodil řeč, něco ve smyslu: ‚Nenechavý pracky pryč od Eleniny sestry, jinak si mě nepřejte.‘“

Rychle si dávám dvě a dvě dohromady. Elena nepochybně prozradila Jackovi, že jsem ještě panna; pak se na to nabalily ty zrušené zásnuby, a Jack se mě tedy zřejmě snaží chránit a já jsem mu za to doopravdy vděčná, ale… no tak, vážně si všichni myslí, že jsem tak křehká?

Ježíši. Co když celýmu týmu prozradil, že jsem ještě panna? Ne. Ne, to by neudělal, že ne? A pokud jo, tak… Hruď se mi sevře napětím. Rychle zavrtím hlavou a snažím se tu myšlenku zapudit. Nejspíš jen dělám ukvapené závěry.

„Já už jsem velká holka, Aidene. Důvěřuj svým instinktům. Není to náhodou přesně to, co velcí fotbalisti dělají?“ koketně na něj zamrkám.

Aiden na mě vrhne překvapený pohled, který působí nad očekávání sexy. Musím se pousmát, protože mám pocit, že i když se občas tváří jako ňouma, zcela přesně ví, jak flirtovat.

„Aidene,“ pronese varovným hlasem Devon.

„Co je?“ opáčí, přičemž se na mě pořád upřeně dívá.

„Přestaň ji šukat očima.“

„Sklapni, Deve. Tohle je můj normální pohled. A navíc je to jen mezi náma dvěma.“

„Vážně?“ zeptám se úsečně.

Aiden zachytí můj pohled. „No jasně. Aspoň doufám.“

Devon něco zabručí, ale v tom okamžiku mu zazvoní telefon.

Odmítám se na něho podívat. Částečně si užívám, že ho můžu provokovat. Chápu, že je něco jako Jackova hlásná trouba, ale když si představím skupinu mužů, jak diskutují o mém milostném životě, mám sto chutí prásknout do stolu – nebo do nějakého fotbalisty.

Aiden popadne můj telefon a zeptá se na moje heslo. Když mu ho váhavě sdělím, uloží mi tam svoje telefonní číslo. „Zavolej mi, až ti bude smutno. Můžeme se spolu podívat na nějakej dobrej horor, nebo cokoliv jinýho. Nechám to na tobě,“ mrkne na mě.

„Horory mám ráda, ale dávám přednost sci-fi.“

Modré oči se mu zalesknou. „Hmm. Sci-fi a ohňostroje. Myslíš na to stejný, co já?“

Trvá mi to dvě vteřiny. „Den nezávislosti s Willem Smithem?“

„Líbíš se mi.“ Ťukne si se mnou pěstí. „Ten film vážně miluju. Pojďme spolu do toho.“

Nevymlouvám mu to, jenom se pousměju. „Chápu, kam tím směřuješ. Myslíš si, že když si se mnou budeš zahrávat, naštveš tím Jacka natolik, že jeho další sezona v pozici rozehrávače bude ohrožená. Ty bys pro kariéru udělal úplně všechno, nemám pravdu?“

Od krku k obličeji mu začne stoupat temný ruměnec. Ušklíbne se. „Jo, chci bejt nejlepší, a jednou taky budu…“

„Ještě dlouho ne,“ zavrčí Devon. „Jack je na vrcholu. Jeho rameno bude za pár týdnů v pořádku.“

Aiden jen mávne rukou, aniž by se na něj podíval. „A navíc si myslím, že jsi zatraceně sexy.“

Povytáhnu obočí. Jsem vysoká hubená holka, nemám skoro žádná prsa a můj nos je trochu moc velký. Možná mám zajímavé lícní kosti a hezké modrý oči, ale mám ve zvyku oblékat se jako moje matka. To nejvíc sexy oblečení, které mám v šatníku, jsou roztřepené džínové šortky a růžová tanga, která jsem si jednou impulzivně koupila. Ani jedno samozřejmě není vhodné pro seriózní postgraduální studentku.

„Tak co na to říkáš? Ty a já…,“ ucedí Aiden chraplavým hlasem a probodne mě svýma postelovýma očima.

Devon rozhodí rukama. „Tyhle kecy nehodlám poslouchat.“

„Radši běž zkontrolovat svůj personál, Deve. Dneska večer ti chybí pár číšníků,“ utahuje si z něho Aiden.

„A co ta dvojčata ze svatby? Nebudou se zlobit?“ ptám se Aidena. Devona oba ignorujeme.

Aiden mě chytne za ruku. „Skoro si ani nevzpomínám na jejich jména.“

Zavrtím hlavou a rozesměju se. „Líbíš se mi, ale prosím tě, přestaň mě krmit takovýma výmyslama.“

Aiden se chytá za hruď. „No tak, ty mě vůbec nebereš vážně. Když jsme se seznámili, byla jsi zasnoubená, ale teď už nejsi a já toho hodlám využít. Můžeme se začít poznávat.“ Odmlčí se, a když znovu promluví, jeho tón je vážný. „Příští týden mám v obchoďáku takovou akci. Něco, co domluvil můj agent. Nerad na takový akce chodím sám, nevěřila bys, kolik ženských se tam na mě vždycky nalepí.“

„Chudáčku. To zní hrozně,“ pronesu s kamennou tváří.

„Nechtěla bys tam jít se mnou?“

„Odhánět fanynky, který po tobě házejí svoje kalhotky uprostřed nějakýho smradlavýho obchodu se sportovníma potřebama?“ Odmlčím se. „Možná bych se nechala ukecat za pozvání na dobrý jídlo a lahev cabernetu.“

„Tak to už stačí,“ vyštěkne Devon a vztekle nás propaluje očima.

Aiden se uchechtne a pohodlně se opře do židle. „Ty jsi osina v zadku, člověče.“

„Co tím chceš říct?“ reptá Devon.

Aiden přimhouří oči a bojovně vystrčí spodní ret a já poznám, že má něco na jazyku.

„Tak ven s tím, Alabamo,“ zašeptá výhrůžně Devon.

Měří si jeden druhého významným pohledem, o němž nemám ani ponětí, co znamená. Jen předpokládám, že to nějak souvisí s tím, že ti tři jsou sice kamarádi, ale Devon s Jackem se znají už hodně dlouho a Aiden je v týmu nový a přespříliš ambiciózní. Chtěl by se stát hvězdným rozehrávačem, a Jack mu stojí v cestě.

„Ale nic,“ vycouvá z toho Aiden.

Devon si zkříží ruce na prsou. „Neříkal jsi, že ten večírek u tebe začíná v devět? Předpokládám, žes ještě nezajistil dost piva. Možná bys měl začít s přípravama.“

Aiden dopáleně zavrčí: „Času dost.“ Pohlédne na mě. „Už jsi večeřela?“

„Ne.“

„Chceš si něco dát?“

Umírám hlady, ale… „Ehm… no…“

„Jde na večeři se mnou,“ vyhrkne Devon a já mám co dělat, abych nespadla ze židle.

„Ale, ale,“ zamumlá Aiden a pokrčí rameny. Pak se otočí ke mně a zklamaně zavrtí hlavou. „Tak možná příště, Giselle.“

Devon ho chytne za ruku a postaví na nohy. „Já mám rád Guiness. Ty piješ Bud Light. Hollis dává přednost Fat Tire. To znamená docela hodně piva. Radši už bys měl vyrazit.“

„Večírek?“ zajímám se.

Aiden pokrčí rameny. „Díváme se na zápasy MMA. Je to jen pro chlapy, obávám se. Jinak bych tě určitě moc rád pozval.“

Pak nasměruje dlouhý významný pohled na Devona, pohled, který doslova křičí: „Opovaž se mi v tom zabránit!“ a skloní se, aby mě políbil na tvář. Potom se s úšklebkem prosmýkne kolem Devona, zamává mi na rozloučenou a ústy nenápadně naznačí: Zavolej mi!

S přihlouplým úsměvem se za ním dívám, když odchází. Samozřejmě, že mu nebudu volat. Je milý a zábavný a dobře se s ním flirtuje, ale není v tom z mé strany žádné jiskření – ne jako s někým jiným, koho taky znám. A kdo mě fakt štve.

Na mobilu mi vyskočí zpráva od Tophera. Ptá se, jestli něco nepotřebuju, a omlouvá se, že nepočkal u baru, ale že prý musel odjet v nějaké naléhavé záležitosti. Napíšu mu stručnou odpověď, že moje rande byl totální propadák.

V místnosti je po celou dobu tíživé ticho. Cítím na sobě Devonovy oči.

Když zastrčím telefon zpět do kabelky, postavím se a podívám se mu do očí.

Jedna, dva, tři čtyři, pět – dál to nevydrží a odvrátí zrak.

„Tak společná večeře, jo? Nesnaž se se mnou manipulovat, Aidena dokážu zvládnout sama. Venku na mě čeká Topher, čili teď odcházím.“

„Fajn.“

Takže to pozvání ani nemyslel vážně! Zatnu ruce do pěstí.

Devon si povzdechne. „Giselle. Pokud by sis potřebovala s někým promluvit o seznamování s klukama…“ Ušklíbne se, protože toho zřejmě řekl víc, než chtěl. Jeho svalnaté tělo se ke mně přisune blíž a pak se zarazí, jako by se bál přílišné blízkosti. „Podívej, nechci se do toho vměšovat, ale Aiden není někdo, s kým bys měla…“ Poškrábe si strniště na bradě.

Kdybych na něho nebyla naštvaná, bylo by mi ho možná i líto. Je evidentní, že ten chlap si neví rady, co se mnou.

„Baví ho provokovat Jacka. Já to chápu – ale taky mám svoje potřeby, Devone.“

Pootevře rty. „Giselle…“

Přeruším ho. „Děkuju za ten led i za to, že jsi mě zbavil Rodea, ale to neznamená, že mi můžeš říkat, s kým se můžu vídat a s kým bych neměla randit. Jsem dospělá žena.“

„Počkej ještě chvíli,“ vyhrkne, když se prosmýknu kolem něj. Chytne mě za loket a já se zachvěju pod žhavým výbojem, který okamžitě pocítím. Blbá ruka. Měla bych si ji useknout. Proč se jí to tak líbí?

„Giselle.“ Přesunuje svůj pohled na moje ústa.

Způsob, jakým říká mé jméno, mě šokuje. Jeho hlas je teď tichý a chraplavý a mně se z toho zadrhne dech v krku.

„Vím, že jsi žena…“ Zarazí se, jako by hledal slova. Pak si teprve uvědomí, že stále svírá moji paži, a odtáhne se a o krok ustoupí. Z hrudi mu unikne dlouhý výdech. „Promiň.“

Chová se tak… zvláštně. Nejdřív na té svatbě a teď tohle.

Zatímco se snažím poskládat další slova, nervy mám na pochodu. „Když vám Jack řekl, že jsem nedostupná, uvedl nějakej důvod?“

„Jack je teď tvůj švagr a je to rozenej ochranitel. Prostě nám úplně nedůvěřuje.“ Odmlčí se. „Nezlob se na něho.“

„Díky za vysvětlení, ale to si s dovolením rozhodnu sama. Takže neřekl už nic jinýho – o mně osobně?“

Devon se zachmuří a očividně ztuhne. Zastrčí si ruce do kapes.

„Devone?“

Sklopí svoje zelené oči a zírá do země. „Poslyš, můžeme si promluvit pozdějc? Měl jsem náročnej den a už budu muset jít.“

Snaží se mě odpálkovat.

Hlavou se mi honí všelijaké myšlenky a moje srdce buší jako zběsilé. Ve skutečnosti bych se neměla stydět za to, že jsem ještě panna. Není na tom vůbec nic špatnýho. Já rozhodně nejsem asexuální. Mám spoustu fantazií, dokážu napsat scénu o velkým sexy mimozemském bojovníkovi a jeho pozemské dívce, ze které jsem sama vzrušená… ale i navzdory tomu ve mně pořád přetrvává myšlenka, že jsem možná…

„Já nejsem frigidní,“ zamumlám.

Očividně ztuhne. „Co to s tím má společnýho? To, co jsem řekl předtím, jsem nemyslel vážně. Špatně sis to vyložila…“

„Jsem ještě panna!“

Zůstane na mě zírat a mlčí. Každá vteřina ticha mezi námi je poznamenaná téměř nesnesitelným napětím. Konečně se prudce nadechne a zakleje. Několikrát.

„Všichni ven!“ zakřičí na ostatní v místnosti. Několik lidí mu pohlédne do tváře, pak popadnou svoje skleničky a odšourají se ze salonku.

Sleduju to se zatajeným dechem. „On ti to řekl, že jo?“ zašeptám.

„Giselle…“

„Na něco jsem se tě ptala. Je slušnost mi odpovědět.“ Svírám ruce do pěstí a čekám, čekám…

Znovu se poškrábe na bradě. „Jo.“

3. kapitola

DEVON

Giselle Rileyová očividně zuří.

V devadesáti devíti procentech případů se ta holka ovládá a působí upjatě, od pečlivého drdolu až po pohodlné boty. Nic ji nerozhodí. Ani potom, co ji ten kretén Preston podvedl, o něm neřekla jediný nevlídný slovo. Ještě nikdy jsem ji neslyšel klít, ani jsem ji neviděl s rozpuštěnými vlasy.

Ale teď je to tady. Žlutozlaté zářivé prameny jí splývají po zádech jako blonďatý vodopád a dopadají na její útlá ramena. Je to přesně ten druh vlasů, který v mužích probouzí touhu namotat si je na prsty.

Může se mi někdo divit, že na ni nedokážu přestat zírat?

Kdo je ta dívka?

Tváře má zarudlé a z jejích stříbřitě modrých očí srčí blesky, když bosýma nohama přechází sem a tam. Posune si brýle do vlasů, otočí se a vykročí směrem ke mně. Zrychleně dýchá a její propocená halenka přitahuje mé oči, díky zvedající se hrudi se hroty bradavek prodírají krajkovou podprsenkou. Její ňadra jsou drobná, ale nádherně tvarovaná, přesně tak, jak se mi to líbí. Mám sto chutí navrhnout jí, aby si znovu oblékla to sako. Zírám na ni tak okatě, že bych se ani nemohl divit, kdyby mi vlepila facku.

Vlastně si to skoro přeju, alespoň by mi to zabránilo v tom, abych na ni dál civěl jako idiot.

Jack začne vyšilovat, jakmile se dozví, že jsem jí to vyžvanil, ale právě teď je mi to u prdele, ať jde Jack někam. Sám si právě užívá líbánky, zatímco já tady mám řešit následky škod s jeho lehce potrhlou rodinou. Super.

„Já to věděla!“ zařve na mě. „Celou dobu ses choval tak zvláštně a teď si musíš myslet, že jsem ještě divnější a nudnější. Vlastnoručně ho uškrtím, až se vrátí z Havaje! Doufám, že mu tam žralok ukousne jeho dominantní ruku!“

Ježíši.

„Nikdy jsem si nemyslel, že jsi divná!“ Proč taky tak křičím? „A přísahám, že jsi ten nejmíň nudnej člověk, jakýho znám!“ dodávám.

V očích se jí zableskne. „Aha. Dovedu si to živě představit, jak vám všem v šatně dává na srozuměnou, že se tý chudinky nevinný Giselle nesmíte ani dotknout…“ Její krásný spodní ret se na okamžik zachvěje, než se znovu vzpamatuje. „A to je prostě špatně. Je to příliš osobní.“

Rozhodím rukama. „Musíš mi věřit, že to neřekl všem. Jasný? Řekl to jenom mně.“

Ustrne v pohybu. „Vážně?“

„Jo. Jenom mně…“

„Aha! Řekl to jenom tobě a automaticky očekává, že se postaráš, aby se všichni přizpůsobili. To vždycky přijímáš rozkazy od Jacka?“

Zaúpím. „Jack mi důvěřuje, Giselle! Jsem jeho nejlepší přítel! Aiden to neví, a právě proto by ses před ním měla mít na pozoru. Kdyby znal pravdu…“ Mimoděk se přikrčím, protože si nejsem úplně jistej, co by ten nevypočitatelnej pitomec mohl udělat. „Doufám, že by o tebe ztratil zájem.“ Každopádně bych mu to radil. „Možná si s ním budu muset vážně promluvit.“ A dát mu preventivně za uši.

Na tváři má ruměnec. „Chceš mu to prozradit? Tak v tom případě o tom rovnou můžeš napsat článek do novin, Devone. Nebo to zveřejnit na Instagramu!“ Postaví se na špičky a zírá mi rovnou do očí. Nestojí ji to moc námahy, je vysoká a ztepilá. Mám pocit, že co nevidět začne dštít malé vzteklé obláčky páry. Její ocelově modré oči mě probodávají, a když mě svým prstem píchne do hrudi, našpulí rty. Moc krásně voní – není to žádné těžké orientální aroma, ale lehounká svěží květinová vůně, připomíná mi to vzduch po jarním deštíku, a jak mi jen mohlo uniknout, jakou má krémovou pleť, broskvovou a téměř průsvitnou…

Když mi konečně začínají docházet její slova, jako by se mi v hlavě rozbřesklo.

„Nikdy bych mu to neřekl! Dobrý bože! Není to moje věc. Jen jsem myslel…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ty nejsi moje spřízněná duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.