Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Manažer

Vydání první

Copyright © 2016 by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2472. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Managed vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sarah Hansen, Okay Creations

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1704-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1705-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Kristen Callihan

MANAŽER

VIP (2)

Poznámka autorky

Před dávnou dobou jsem se zamilovala do mladého muže, jehož nejoblíbenější kapelou byla Soda Stereo, španělsky hrající rocková skupina z Argentiny. Většina z vás o ní nejspíš nikdy neslyšela, ale kdysi vyprodávala stadiony o víc než sto tisících místech, prodala víc než sedmnáct milionů alb, a dokonce vystupovala na MTV Unplugged – doporučuju, abyste se na to podívali.

Svého nyní už manžela jsem viděla plakat jen několikrát. Jedním z těch případů byl den, kdy se dozvěděl, že zemřel Gustavo Cerati, frontman kapely Soda Stereo. Právě takovou moc hudba má – muzikanti jsou pro vás jako přátelé, někdo, kdo svým hlasem dokáže vyjádřit vaši bolest, radost, lásku i nenávist. Právě na tohle jsem při psaní těchto románů myslela. A na to, jak nádherné by bylo hrát při zrodu hudby i jen malou roli.

Láska je to, čemu se v životě věnujete.

– Gabriel Scott

Láska je ten, komu se v životě věnujete.

– Sophie Darlingová

1. kapitola

Sophie

Znáte ty lidi, jimž je paní Štěstěna snad vždycky nakloněna? Ty, kteří se v zaměstnání dočkají povýšení jen díky tomu, že se v práci ukážou? Kteří v tombole vyhrají ty nejlepší ceny nebo na ulici najdou stodolarovou bankovku? Jo, tak já mezi ně nepatřím. Ani nejspíš většina z nás. Paní Štěstěna je totiž pěkně vybíravá potvora.

Avšak dnes? Dnes na mě paní Štěstěna konečně upřela zrak. Chtěla bych se jí samou vděčností poklonit. Protože dnes mě během letu do Londýna přeřadili do první třídy. Možná to bylo tím, že prodali víc míst, než kolik lidí dorazilo, a kdo ví, proč si vybrali zrovna mě, ale stalo se. První třída, kotě! Jsem tak nadšená, až na sedadle skoro poskakuju radostí.

A že je to ale krásné sedadlo, potažené měkoučkou smetanovou kůží a obložené dýhovaným dřevem – ačkoli tuším, že z bezpečnostních důvodů se jedná o napodobeninu dřeva. Ne že by na tom záleželo. Sedadlo tvoří samostatnou jednotku, v níž se nachází i místo na tašku a boty, bar, skutečná lampa na čtení a širokoúhlá televizní obrazovka.

S povzdechem se usadím na místo. Nachází se u okna a od mého souseda mě dělí panel z mléčného skla, které můžu jediným stiskem tlačítka stáhnout. Nebo můžou obě místa tvořit jednu uzavřenou kabinu, kterou od uličky dělí panel z mléčného skla. Připomíná mi to tu kupé ve starobylém luxusním vlaku.

Jsem jedním z prvních lidí na palubě, proto neodolám nutkání a prozkoumám věci, které mi tu připravili: mentolky, měkké ponožky, masku na spaní a – aaach – maličkou taštičku s přípravky na péči o pleť. Pak si pohraju se sedadlem, zvednu a zase snížím panel skla – tedy do chvíle, než se ozve zlověstné cvak. Panel se zasekne asi pět centimetrů nad přepážkou a už se ani nehne.

S podrážděným povzdechnutím si přestanu hrát s přepážkou, zuju si boty a otevřu menu pro první třídu. Je dlouhé a všechno v něm vypadá lahodně. Panečku, jak se po tomhle zážitku mám vrátit do pekla turistické třídy, v kterém vám dají na výběr leda to, jestli si dáte červené, nebo bílé maso?

Právě zvažuju, jestli si dát před letem koktejl, šampaňské, nebo bílé víno, když uslyším mužský hlas. Je hluboký, britsky úsečný a velmi podrážděný.

„Co dělá ta žena na mém místě?“

Krk mi ztuhne, avšak nevzhlédnu. Předpokládám, že mluví o mně. Jeho hlas ke mně doléhá odněkud nade mnou a kromě mě se v první třídě právě nacházejí jen mužští cestující.

Navíc se ten chlap mýlí. Mýlí, mýlí. Je to moje místo. Kontrolovala jsem to dvakrát, ještě navíc jsem se štípla, znovu si to zkontrolovala a až poté se posadila. Vím, že sedím tam, kde mám – jen netuším, jak jsem se sem dostala. Podívejte, když jsem si šla vyzvednout letenku, taky mě překvapilo, když mi bylo oznámeno, že mě šoupli do první třídy. Teď už se ani náhodou do turistické třídy nevrátím.

Svírám menu a předstírám, že v něm listuju. Ve skutečnosti toho muže odposlouchávám. Letuška mu odpoví tiše, on se však tlumit hlas neobtěžuje.

„Dvě místa v tomto letu jsem si koupil záměrně. Dvě! Právě proto, aby vedle mě nikdo neseděl.“

No, tak to je… dekadentní? Vyšinuté? Mám co dělat, abych se neušklíbla. Co za člověka tohle dělá? To se mu vážně tak moc příčí sedět vedle někoho dalšího? Viděl ten chlap, jak to vypadá v turistické třídě? Tam si navzájem klidně můžeme počítat chloupky v nosu. Tady mám sedadlo tak široké, že od toho jeho pitomého místa sedím dobrých třicet centimetrů.

„Moc se omlouvám, pane,“ odpoví mu palubní asistentka. Skoro při tom vrní, což je docela divné. Měla by být podrážděná. Možná to bude ale tím, že vzhledem k tomu, kolik peněz za tahle místa lidé utrácejí, má v popisu práce lézt cestujícím v první třídě do zadku. „Bohužel se na let prodalo víc míst, než letadlo nabízí, a všechna místa jsou rozebraná.“

„Právě proto jsem koupil dvě místa,“ vyštěkne muž.

Letuška znovu zavrní něco uklidňujícího. Neslyším ji, protože právě kolem mě procházejí ke svým místům dva muži, kteří spolu diskutují o akciích. Minou nás a já tak znovu pana Nafoukance slyším.

„Tohle je nepřijatelné.“

Napravo od sebe zahlédnu pohyb a skoro nadskočím. Vidím červený kostýmek letušky, která se skloní k sedadlu a mačká tlačítko přepážky. Zrudnu, sotva žena začne vysvětlovat: „Místa v první třídě nabízejí přepážku pro zajištění soukromí…“

Zarazí se, protože přepážka se ani nehne.

Zabořím nos do menu.

„Ono to proklatě nefunguje?“ To promluvil Nafoukanec.

Dál to probíhá přesně tak, jak si asi dovedete představit. On si stěžuje, ona ho uklidňuje, já se schovávám mezi první a druhou stránkou menu.

„Možná bych mohla někoho zkusit přemluvit, aby si s vámi vyměnil místo?“ navrhne nápomocně letuška.

Ano, prosím. Šoupněte ho někam jinam.

„K čemu by mi to bylo?“ vyštěkne Nafoukanec. „Šlo mi o to, abych měl místo vedle sebe prázdné.“

Moc ráda bych mu navrhla, aby si počkal na další let a ušetřil nás všechny bolesti hlavy, není mi to však přáno. Patová situace končí tím, že se ten blb s vyčerpaným zafuněním posadí na své místo. Je asi docela mohutný, protože mě přitom ovane závan vzduchu.

Než se ode mě odvrátí, cítím na sobě jeho naštvaný pohled.

Debil.

Odložím menu a rozhodnu se: Kašlu na to, aspoň se dobře pobavím. Co by s tím mohli udělat? Cestující nastupují a já mám místo jisté.

V kabelce najdu balíček žvýkaček a jednu si hodím do pusy. Stačí několik žvýknutí a guma povolí. Až pak se k muži otočím.

A ztuhnu, omráčená pohledem na toho, kdo sedí vedle mě. Protože, panebože, nikdo nemá právo být takový kus a přitom být takový kretén. Ten chlap je na sto procent tím nejnádhernějším mužem, jakého jsem kdy spatřila. Což je trochu zvláštní, protože nemá dokonalé ani jemné rysy. Ne, má je výrazné a silné – čelist ostrou tak, že by jí mohl řezat ocel, pevnou bradu, vysoko posazené lícní kosti a výrazný nos, který je možná o něco málo větší, přitom však k jeho obličeji dokonale ladí.

Čekala jsem sešlého prošedivělého aristokrata, tento muž je však opálený a uhlově černé vlasy mu spadají přes obočí. Nádherně vymodelované rty tiskne podrážděním a mračí se na časopis ve své ruce.

Můj pohled však vycítí – nebo přesněji fakt, že na něj zírám s otevřenou pusou jak ryba – a naštvaně se ke mně otočí. V tu chvíli mě jeho mužná krása zasáhne naplno.

Oči má akvamarínově modré. Hustá tmavá obočí svraštěná a v obličeji rozběsněný výraz. Co nevidět vybuchne. Po té myšlence následuje další: Ať to kouká stát za to.

„Panebože,“ vyhrknu a rukou si zakryju oči. „Jako bych se dívala do slunce.“

„Cože?“ vyštěkne a přimhouří oči jasné jako laser.

Jo, tak tohle bude zábava.

„Mohl byste s tím laskavě přestat?“ Zamžourám na něj. „Jste až moc nádherný. Nedá se to snést.“ Je to pravda, ačkoli za normálních okolností bych nic takového nikdy neřekla.

„Je vám dobře?“ zeptá se, jako by si myslel pravý opak.

„Ne, málem jste mě oslepil.“ Ovanu se rukou. „Máte někde vypínač? Nebo byste to aspoň mohl nastavit na nižší jas.“

Zafuní a zbrunátní. „Výborně. Sedím vedle bláznivky.“

„Netvrďte mi, že nevíte, jak svým vzhledem dokážete ostatní omráčit.“ Předstírám, že udiveně koulím očima. Nebo aspoň doufám, že přesně tohle dělám.

Chytím se přepážky a nakloním se k němu. Ucouvne. Kruci, on nádherně i voní – jako drahá kolínská a kvalitní vlna. „Ženy vám určitě padají k nohám jako mouchy.“

„Padlé mouchy jsou aspoň zticha,“ ucedí a zuřivě listuje časopisem. „Dámo, prokažte mi tu laskavost a po zbytek letu na mě nemluvte.“

„Jste vévoda? Mluvíte jako vévoda.“

Trhne hlavou, jako by se na mě chtěl podívat, podaří se mu však udržet oči upřené dopředu. Rty přitom tiskne tak, až mu na okrajích zbělají. Chudáček, jak se snaží!

„Ach, nebo možná princ! Už vím!“ Lusknu prsty. „Jste princ Krasoň!“

Z úst mu vyletí oblak vzduchu, jako by se nemohl rozhodnout, jestli se smát, nebo začít vztekat, a vážně moc rád by se začal vztekat. Pak znehybní. Na chviličku se začnu bát, protože mu určitě došlo, že si z něj dělám legraci. Až doteď jsem si nevšimla, jak dobře je ten muž stavěný.

Určitě musí mít přes metr osmdesát, nohy má dlouhé a silné, schované v tmavošedých kalhotách.

Panebože, na sobě má pletenou vestu v barvě holubičí šedi, která mu lne ke štíhlému trupu. Měl by v tom vypadat jako naprostý blbec, ale ne… Ještě mu zdůrazňuje silné paže, jejichž svaly napínají látku bílé košile. Není to fér.

Ramena má tak široká, že díky nim působí i obrovská sedadla první třídy jako maličká. Je vytáhlý a štíhlý. Kruci, vsadila bych se, že při pohledu na svaly schované pod tím elegantním oblečením by se mi seběhly všechny sliny.

Celého si ho prohlédnu – včetně toho, jak zatíná velké ruce. Ne že bych se bála, že svoji sílu použije proti mně. Sálá z něj chování nabubřelého snoba, nepůsobí na mě však jako zlý člověk. Vůči letušce ani jedinkrát nezvýšil hlas.

I tak se mi rozbuší srdce, když se ke mně pomalu otočí. Na plných rtech se mu usadí ďábelský úsměv.

Nedívej se na to. Vtáhne tě do víru své smyslnosti, odkud nebude návratu.

„Prokoukla jste mě,“ svěří se mi hlasem tichým a jemným jako změklé máslo. „Princ Krasoň, k vašim službám. Odpusťte mi, má paní, že jsem k vám byl úsečný, stojí však přede mnou nanejvýš důležitý úkol.“ Nakloní se ještě blíž, rozhlédne se a pak na mě opět pohlédne. „Víte, hledám si nevěstu. Jelikož nemáte obutý skleněný střevíček, musím hledat jinde.“

Oba se zadíváme na moje bosé nohy a červené plátěnky na podlaze. Zavrtí hlavou. „Určitě pochopíte, že se musím nadále soustředit na hledání.“

Věnuje mi široký – i když falešný – úsměv, jenž odhalí dolíček v jedné tváři, a naprosto mi tím vezme dech. Kruci podruhé.

„Páni.“ Zasněně povzdechnu. „Když se usmíváte, je to ještě horší. Vážně byste měl nosit před sebou ceduli s varováním, sluníčko.“

Úsměv mu z tváře rychlostí světla opadne. Otevře ústa, aby něco odsekl, objeví se však u něj letuška.

„Pane Scotte, mohu vám před letem nabídnout něco k pití? Šampaňské? Nebo minerální vodu?“

Skoro mě překvapuje, že se mu nenabídla sama. Vzhledem k tomu, jak se k němu sklání, opírá se rukou o sedadlo vedle jeho ramene a klene záda, aby vystrčila prsa, je ovšem jasné, že by si dala říct. Nedivím se jí. Ten chlap je kus.

Sotva na ni pohlédne. „Ne, děkuju.“

„Určitě? Nebo byste si třeba dal kávu? Čaj?“

Muž povytáhne obočí tak povýšeně, jak to umí jen praví Britové. „Pro mě nic.“

„Šampaňské bych si dala,“ ozvu se.

Letuška však od své oběti neodtrhne oči. „Velmi se vám za to nedorozumění omlouvám, pane Scotte. Už jsem o tom zpravila své nadřízené, kteří udělají vše, co bude v jejich silách, aby vám vyhověli.“

„To je teď už zbytečné, ale děkuju.“ Už zvedá časopis, na jehož obálce se skví elegantní sportovní vůz. Typické.

„No, tak pokud byste přece jen něco potřeboval…“

„Nevím, jak on,“ skočím jí do řeči, „ale já bych ráda – Hej! Haló!“ Mávnu rukou, letuška však odejde. Při chůzi pohupuje boky o něco víc, než by bylo potřeba. „Jsem snad duch?“

Cítím na sobě jeho úšklebek a zpražím ho pohledem. „Aby bylo jasno, je to vaše vina.“

„Moje vina?“ Povytáhne obočí, ovšem ani nezvedne oči od časopisu. „Jak jste pro všechno na světě došla právě k takovémuto závěru?“

„Ta vaše neskutečně nádherná tvářička ji dočista oslepila. Neviděla nikoho než vás, sluníčko.“

Obličej má bez výrazu, rty mu však zaškubají. „Kéž by při pohledu na mě ženy oněměly.“

Nemůžu si pomoct a zazubím se. „Vsadím se, že by se vám to líbilo. Všechny bychom se dokázaly jen bezmocně usmívat a přikyvovat. Trochu se ale obávám, že na mě by to nikdy nefungovalo.“

„Jistě že ne,“ odpoví suše. „Musím sedět vedle té jediné ženy, která v mojí blízkosti trpí nevyléčitelným slovním průjmem.“

„Říká muž se slovní zácpou.“

Opět znehybní a jen vytřeští oči. A pak si nejdřív přidušeně odfrkne a poté už se tlumeně směje. „Kristepane.“ Stiskne si kořen nosu a snaží se ovládnout. „Tohle je peklo.“

Usmívám se. Taky bych se nejraději rozesmála, ale potlačím to. „Nebojte.“ Poplácám ho po předloktí. „Za sedm hodin bude po všem.“

Zasténá a zvedne hlavu. V očích se mu zračí upřímné pobavení. O to nebezpečněji působí. „To nepřežiju…“

Letadlo se maličko zatřese, jak couváme od brány. Pan Sluníčko zbledne a nasadí krásný odstín zelené, která poté volně přejde v popelavou. Bojí se létání. Vsadím se, že by raději nechal letadlo spadnout, než aby to přiznal.

Skvělé. Než se dostaneme na letovou hladinu, nejspíš začne hyperventilovat.

Možná proto, že se i moje máma bojí létání nebo že chci možná jen věřit, že se pan Sluníčko choval tak hrozně právě kvůli strachu z létání, a ne kvůli tomu, že je obrovský kretén, rozhodnu se mu pomoct. A jasně že se při tom taky skvěle pobavím.

Gabriel

Ocitl jsem se v pekle. To místo už znám – je to dlouhý úzký válec s třesoucími se křídly. Smrtící past s pěti stovkami sedaček, nehybným vzduchem a hučícími motory. Bývám tu často. Tentokrát však vedle mě sedí sám Ďábel.

Pohybuju se v zábavním průmyslu dost dlouho a vím, že Ďábel si často nasazuje atraktivní masku. Lépe tak k sobě láká nic netušící duše. Tentokrát se Ďábel rozhodl vypadat jako žena z padesátých let – platinově blond vlasy jí spadají kolem sladké tvářičky, má obrovské hnědé oči, rudé rty a postavu ve tvaru přesýpacích hodin, kterou se usilovně snažím nebrat na vědomí.

Ta její prsa se dají ignorovat jen těžko. Kdykoli promluví, ňadra jí poskočí, jako by si žila vlastním životem. Vzhledem k tomu, že tahle zvláštní a drzá ženská nezavře pusu, bojím se, že mě její parádní prsa velikosti tak E naprosto uchvátí.

Bože, pořád žvaní. Jako by se rozhodla zahrát si na Žvahlava a dohnat mě k šílenství.

„Podívejte –“ Prsa jí znovu poskočí a opět našpulí rty. „Vím, o co vám jde, a na mě to nezabere.“

Zvednu oči. „Cože?“

„To vaše cooože tím nóbl britským přízvukem na mě nezabere.“ Před nosem mi zakývá štíhlým prstem. „Je mi jedno, jak sexy ten váš hlas zní. Prostě na mě nefunguje.“

Neusměju se. Ani náhodou. „Netuším, o čem to mluvíte, ale na vašem místě bych hned po přistání vyhledal lékařskou péči.“

„Pfff. Hrajete tu na mě, jak se děsně bojíte létání, protože doufáte, že se nad vámi slituju.“

Žaludek mi obalí nepříjemný pocit. Sevřu ruce v pěsti, abych nezačal křičet – ne že bych ze sebe mohl vyrazit slovo, protože ona ještě stále chrlí ty svoje nesmysly.

„Myslíte si, že když tu budete sedět a tvářit se vyděšeně, nabídnu vám orál, abych vám odvedla myšlenky.“

Moje ponížení se při slově orál prudce zarazí. „Cože?“

„No, na to klidně zapomeňte.“

Penisu si nevšímej. Ignoruj ho. Je to idiot. Soustřeď se na aktuální problém. „Jste šílená. Jednoduše šílená.“

„A vy jste pohledný, ale pěkně prohnaný parchant. Naneštěstí pro vás příjemný vzhled nestačí. Neudělám to.“

Nakloním se k ní a opáčím: „Podívejte, i kdybych na sobě chtěl cítit vaše ústa, proč bych po vás měl chtít orál právě tady?“ Mávnu k uličce. „Kde je na nás odevšad vidět? Něco takového by snad neudělal nikdo.“

„Já tedy rozhodně ne,“ odsekne znechuceně. „Ale pěkně jste se prozradil. Je vidět, že jste uvažoval, jak by to šlo udělat.“

Blázni se nesmí zabíjet. Zaskřípu zuby tak silně, až to zabolí. „Dámo, i kdyby se tahle smrtící past řítila k zemi v jednom plameni a vaše ústa na mém penisu byl ten poslední sexuální zážitek, jakého by se mi mělo ještě někdy dostat, rozepnul bych si pás a vrhl se do chřtánu smrti.“

Několikrát zamrká očima tak obrovskýma, jako mají sovy, avšak nic to s ní neudělá. „To je nějak moc slov najednou, sluníčko. Podle mě ale lžete. Chcete to.“

Zírám na ni s pusou dokořán jak ryba a stěží se dokážu nadechnout. Nenapadá mě žádná odpověď, což je u mě docela vzácnost. Většinou sice s lidmi nekonverzuju, pokud je to však nutné, jsem schopen vést rozhovor.

Nad našimi hlavami se ozve zvonění. Vzhlédnu a všimnu si, že znamení, že máme mít zapnuté pásy, zhaslo. Jsme na letové hladině.

Stočím zrak zpátky k té ďáblici. Nos má zabořený do magazínu a s domýšlivým úsměvem na rtech si spokojeně listuje časopisem.

V tu chvíli mi to docvakne: zase si se mnou pohrávala. Odvedla moje myšlenky od vzletu. Povedlo se jí to tak dokonale, že jsem ani nevnímal, kdy se letadlo zvedlo ze země. Docela ji obdivuju a jsem jí vděčný, přestože je mi to nepříjemné, a zároveň se jí palčivě toužím pomstít.

Pomsta převládne. Kousnu se zevnitř do tváře, abych se nezačal usmívat. Nakloním se k ní a nevšímám si vůně citronového koláče, jež ji obklopuje.

Ztuhne, zvedne hlavu a okamžitě se narovná. Líbí se mi to.

„Dobře,“ zašeptám jí do ucha, až se celá zachvěje a pokusí se odtáhnout. „Dostala jste mě. Chci ten orál. Moc. Budete tak laskavá a dopřejete mi ho?“

Zalapá po dechu a sametová pokožka jí zbledne. „To myslíte vážně?“

„Tohle jsme snad už probrali.“ Natáhnu se po sponě svého bezpečnostního pásu a rozepnu ji. „Jsem rozpálený. Musíte to být vy.“

„Tak počkat, kamaráde.“ Zapře se mi dlaní o hruď a okamžitě ruku zase stáhne, jako by se při tom doteku spálila.

Je to zvláštní, ale dlaň měla horkou a já otisk její ruky cítím i přes vrstvy oblečení. Raději si toho nevšímám a dramaticky zakmitám obočím. „Nebojte se, mám plán. Předstírejte, že vás bolí hlava a že si ji potřebujete položit na můj klín. Zakryju vás dekou, aby vám světlo nesvítilo do očí. Tak jim ani nepřijde divné, že sténáte.“

Rozepnu si pás, jako bych se vážně chystal vytáhnout péro. „Nebo ještě lepší bude, když vytáhnu vnější přepážky a budeme mít úplné soukromí. Pak se do mě budete moct pustit se vší parádou.“

Přidušeně zachraptí. „Vy… úchyle… Nemůžu tomu uvěřit…“

„No tak, zlato. Co takhle si zakouřit? Potrápit mě špičkou svého jazýčku?“

Kruci. To jsem neměl říkat. Penis se mi okamžitě postaví do pozoru, protože ta představa se mu velmi líbí.

Žena pootevře rudé, měkké a plné rty… Vzpamatuj se, zmetku jeden.

Zazubím se na ni, nakloním se k ní a ona zrudne ještě víc. „Pohrajte si se mnou. Už tak skoro budu, stačí, když na mně zapracujete tak pět deset minut.“

Přidušený zvuk jí v hrdle odumře a já zmučeně zafňukám. „Ušetřete mě trápení, koláčku.“

To je poslední kapka. Povytáhne obočí. „Koláčku? Koláčku??“ Nakloní se ke mně tak, až přitiskne nos na můj, a vztekem přimhouří oči. „Vykouřit vás? Vy namyšlený, arogantní –“

„Ta slova znamenají prakticky totéž, kotě.“

„Kuřksichte…“ Odmlčí se, odtáhne a zadívá se na mě. A pak se usměje. Naplno a potěšeně a mně se skoro zatočí hlava tou rychlostí, s jakou se u ní změní emoce. „To se vám povedlo, sluníčko,“ prohlásí s pobaveným úsměvem. „To se vám povedlo. Prokoukl jste, že jsem to na vás hrála, co?“

Nedokážu se jí podívat do očí, jinak by to na mně poznala. Ta žena je možná ten nejotravnější člověk, s jakým jsem se kdy na palubě letadla setkal, je ovšem inteligentní. „Vy jste to hrála?“

Odfrkne si. „Měl byste mi teď jako díky aspoň koupit drink.“

„V první třídě jsou drinky zdarma, povídalko.“

„Jde o princip.“

Sehnal bych jí klidně láhev šampaňského, když po něm tak touží, hlavně aby zavřela pusu, jenže alkohol obvykle jazyk spíš rozvazuje. Při představě, že by začala mluvit ještě víc, se otřesu.

V tu chvíli se k nám vrátí ta letuška, která si mě prohlížela, jako bych byl dokonale upravený steak, a na stříbrném podnosu nese sklenici šampaňského. Zeširoka se na mě usměje. „Pane Scotte, vaše šampaňské.“

„To už si snad dělá prdel,“ zamumlá ta moje upovídaná spolusedící tiše.

Udržet neutrální výraz, ať se děje cokoli, mám už naučené, právě teď s tím však bojuju. Ta moje trýznitelka ve mně probouzí moje pětileté já. Nejradši bych ji zatahal za vlasy jako malý fracek. Nic takového však neudělám. Přijmu sklenku, kterou přede mě letuška postaví.

„Děkuju,“ odpovím jí a sklenku předám povídalce. „Nicméně o to žádala moje spolusedící, ne já.“

Letuška zbledne. „Ach. To se… Moc se omlouvám,“ vyhrkne k ženě vedle mě – jejíž jméno bych už vážně moc rád znal. Nebo raději ne. Zapříst s ní další konverzaci není dobrý nápad. Je s ní sice zábava, připadá mi ale opravdu trochu vyšinutá. Nepředvídatelnost nemám rád.

„To jsem nevěděla. Myslela jsem…“ Letuška se odmlčí. Očividně neví, co na to má říct.

„To nevadí.“ Moje spolusedící se nakloní k mé sedačce, chápavě se na palubní asistentku usměje a já opět ucítím vůni sladkých citronů a horké ženy. „Sluníčko mě tak rozpálil, že jsem málem vytáhla kreditku a nabídla mu, že mu zaplatím za sex.“

Začnu se dusit vlastními slinami. „Proklatě.“

Letuška zrudne jak rajče. „Aha. Hm. Mohu vám nabídnout ještě něco?“

Padák.

„Pro mě nic,“ odpoví ta bláznivka po mé levici a spokojeně se napije šampaňského.

„Sodovku s ledem,“ objednám si. Nejradši bych požádal o celou láhev ginu, alkohol však zhoršuje můj strach z létání. Hlavně dýchej, uvolni se a tenhle pekelný let přežiješ.

Letuška se na mě soucitně usměje. Ze strany ke mně doléhá spokojené mrmlání. Čekám na další dávku pobouření, trochu mě ovšem zklame, že si moje sousedka vytáhla mobil a sluchátka. Tak se rozhodla, že přestane své okolí vnímat. Výborně. Přesně to jsem potřeboval. Jsem jí za to vděčný.

Zvednu magazín a zadívám se na fotografii červeného Lamborghini Centenario. Vlastním stejný model, jen v grafitové. Otočím stránku. Prudce.

Dívka si začne pobrukovat tak hlasitě, že to přehluší i hučení motorů. Skvělé, při poslechu si zpívá. Ta proklatá ženská mě nakazila nějakým bizarním případem nedospělosti, protože bych do ní nejradši dloubl prstem a poukázal na to, že zpívá falešně, protože by mě vážně zajímalo, jak na to zareaguje.

Je to zvláštní, ale jsem skutečně zvědavý. A pak tu písničku poznám.

Zklamání i jeho míra mě překvapí. Nečekal jsem to. Ne takhle silně. Protože poslouchá Kill Johna a očividně si to užívá. I já Kill Johna miluju. Je to nejslavnější kapela současnosti a jsou mojí součástí. Jsou krví, potem a slzami vetkaní do každého vlákna mého bytí.

Protože jsem manažerem té kapely. Killian, Jax, Whip a Rye jsou moji hoši. Udělám pro ně cokoli. Nikdy si ale nezačínám s jejich fanynkami. Nikdy.

Poučil jsem se hned na začátku. Všichni fanoušci bez rozdílu se můžou zbláznit, když zjistí, že jsem manažerem skupiny Kill John. Nehodlám být jejich vstupenkou do světa své kapely.

Povídalka opět zazpívá verš falešně. Pohupuje hlavou do rytmu, oči má zavřené a na tváři blažený výraz. Odvrátím se. Ne, nejsem zklamaný. Ulevilo se mi.

Namlouvám si to, ještě když dorazí moje sodovka a já ji vypiju s větším zápalem než obvykle. Ano. Ulevilo se mi.

2. kapitola

Sophie

Raději jsem se od svého sexy spolusedícího stáhla. Bylo to potřeba. Trápit ho mě bavilo až moc a signály znám. Brzy by se mi ten nevrlý chlap začal líbit – je příliš sexy a příliš přísný, než abych mu odolala. Možná si myslíte, že přísnost není sexy, když si ale představím, že by si mě ohnul přes koleno…

Jo. Tak jsem se rozhodla pro chytrý krok a nasadila si sluchátka. Právě teď poslouchám muziku a listuju si časopisem Vogue.

Udělal totéž. Četl si v tom magazínu o autech a pak ho vyměnil za notebook. Nejradši bych mu nakoukla na monitor. Čím se asi chlap jako on může živit? Možná je opravdu vévoda, přísahala bych, že to na něj pasuje. Nebo je možná multimiliardář. Vévodové a miliardáři ale asi spíš létají vlastními letadly.

Začnu si představovat pana Sluníčka, jak si žije na panství někde v Anglii nebo létá s neohrabanými pannami osobní helikoptérou, když se u nás objeví vozík s koktejly – bohatí lidé nejspíš rádi létají opilí – a jednohubkami. Pan Spokojený o nic z toho nestojí, já si však nadšeně strhnu sluchátka.

„Ach, ano, prosím,“ vyhrknu.

Sluníčko si vedle mě tiše odfrkne.

Nevšímám si ho. Miluju jídlo. Miluju! A všechno tu vypadá skvěle. Letuška mi předá stříbrný tác s nabídkou sýrů, směsí ořechů, maličkými kuličkami melounu obalenými v prosciuttu a pečený toustový chléb se zavařenými rajčaty. Nádhera.

„Necháváte si ujít dobrotu,“ oznámím mu, když jsme opět sami. „Je to výborné.“ Hodím si do pusy kuličku melounu a potlačím zasténání. Je to oficiální – první třídu nenávidím. Všechny další lety jinou než první třídou budou děs. Chudáci tam vzadu.

„Později budete litovat,“ varuje mě, aniž by zvedl hlavu od práce, „až budete mít plný žaludek a tenhle malý ocelový válec nevyhnutelně narazí na turbulenci.“ Stěží potlačí třes.

„A vždycky k nim dochází po večeři.“ Zakousnu se do jemného bílého sýra. „Všiml jste si toho někdy?“

„Ani ne.“

„Možná že turbulenci vždycky plánují na dobu, kdy obsluhují v turistické třídě.“ Zamračím se. „Ani by mě to nepřekvapovalo.“

Neurčitě zamručí.

Pán je očividně veselá kopa.

„Nezabilo by vás, kdybyste se trochu uvolnil.“

S povzdechem zavře notebook a odloží ho. „Proč myslíte, že se neumím uvolnit?“ Upře na mě uhrančivé modré oči. Panebože, dívat se do nich je vážně těžké. Dech se mi zadrhne a stehna sevřou. Taková reakce je v přítomnosti sexy chlapa normální. Nic víc v tom není.

I tak mě štve, že můj hlas zní maličko zadýchaně, když odpovím: „Ty vrásky mezi vašimi obočími asi nejsou od smíchu.“

Řečené vrásky se prohloubí, protože se zamračí.

Musím se usmát. „Nebojte se, jste sice trochu nevrlý, ale pořád působíte mladě.“

Potřese hlavou, jako by se snažil odehnat myšlenky. „Má snad být někde mezi těmi urážkami ukrytý kompliment?“

„Muž tak sexy jako vy žádné komplimenty poslouchat nepotřebuje. Kolik vám je vlastně let?“ Teď už trochu tlačím na pilu, ale baví mě ho trápit. Nemůžu si pomoct.

„To je osobní. Já se vás taky neptám, kolik –“

„Je mi dvacet pět,“ prozradím mu s radostí.

Škubne rty a mně je jasné, že se snaží zachovat klid. Rezignace v jeho očích však chladně nepůsobí. „Je mi dvacet devět.“

„A táhne vám na devadesát.“

„Teď už se mě záměrně snažíte vyprovokovat, že?“

„Třeba byste mi mohl odpovědět na původní otázku. Uvolníte se někdy, sluníčko?“

„Co musím udělat, abyste mě tak přestala oslovovat?“

Má nádherný hlas – zastřený, přesto břitký, hluboký a zároveň nevzrušený. Nejradši bych vytáhla telefonní seznam a požádala ho, aby mi z něj četl. Raději tu myšlenku zaženu. „Prozraďte mi svoje jméno. A aby bylo jasno, neušlo mi, že jste mi na tu otázku neodpověděl.“

Zamračí se ještě víc. Je to vlastně docela roztomilé. Kdybych mu to však řekla, asi by na mě zavrčel. To mračení prozrazuje, že váhá, jako by bojoval sám se sebou.

„Podívejte…“ Pokrčím rameny a sním další kuličku melounu. „Jestli mi to nechcete říct, nevadí. Nejste sám, kdo trpí paranoiou.“

„Já netrpím paranoiou.“

To určitě.

„Dobře. Chápu. Možná jsem hackerka celosvětově známá svými schopnostmi a jen čekám na příležitost, abych se mohla nabourat do systému vaší firmy. Potřebuju k tomu znát jenom vaše jméno.“

„Spíš jsem myslel, že jste na útěku,“ prozradí, dopije zbytek obsahu skleničky a zamračí se na ni.

„Zavolejte na ni a nechte si přinést další sklenku,“ navrhnu.

Místo toho si z malého osobního baru, kterým je vybaveno každé sedadlo, vytáhne láhev vody. Stačí jeden silný pohyb zápěstím a už pije, jako by se právě vyplazil z pouště. Rozhodně se nedívám. Ani nápad. To hrdlo. Odkdy jsou hrdla sexy? Nejspíš na to bere prášky, nebo co.

Nacpu si do pusy toust se zavařenými rajčaty a zuřivě žvýkám.

„Gabriel.“

Po té nečekané odpovědi se na něj ohlédnu. Dívá se před sebe, jako by vůbec nepromluvil, když však na sobě ucítí můj pohled, otočí se. „Tak se jmenuju. Jsem Gabriel Scott.“

Ještě nikdy jsem nepotkala člověka, kterému by bylo tak nepříjemné prozradit své jméno. Možná že je špion. Dělám si legraci jen napůl.

„Gabriel,“ zopakuju a neujde mi, že se při tom zvuku maličko otřese. Nevím, jestli je mu to tak nepříjemné, nebo co, ale připadá mi, jako by mi svěřil temné tajemství.

To šampaňské mi nejspíš leze do hlavy. Odstrčím sklenku a také si vezmu láhev vody.

„Jsem Sophie,“ povím mu a kdovíproč se mu přitom nedokážu podívat do očí. „Sophie Darlingová.“

Několikrát zamrká, pootočí ke mně to pevné, silné tělo a pak se zarazí, jako by si až teprve teď uvědomil, co to dělá. „Darlingová?“

Ztratila jsem přehled, kolik mužů už vyřklo mé jméno, jako by to byla pobídka. Gabriel to však nedělá. Spíš naopak, říká to docela skepticky, přesto moje jméno zní z jeho úst jako něžné oslovení. Ne, ne jako něžné oslovení. Neříká to nijak sladce. Od něj to zní spíš hříšně, jako by mě mé vlastní jméno hladilo po kůži hrubýma rukama.

To mě podržte. Ten chlap se mi přece nemůže líbit. Je to blbec. Sexy blbec, ale pořád blbec. I kdybych to byla ochotna přehlédnout, hned po přistání mi stejně zmizí ze života. Docela dobře si dovedu představit, že při tom vezme nohy na ramena. Samozřejmě však na úrovni.

„To jsem já,“ prohodím s předstíranou lehkostí. „Sophie Darlingová.“

Znovu zamručí. Tentokrát to zní jako: „Bůh mi pomáhej.“

Možná jsem ale rozuměla špatně.

„Nuže, slečno Darlingová,“ osloví mě opět tím břitkým, přísným hlasem, kterým určitě umí svým neposlušným poskokům dát co pro to. „Abych odpověděl na vaši předchozí otázku, máte pravdu. Obvykle se nijak neuvolňuju.“

„Páni, právě jste přiznal, že jste nonstop zaražený jak klacek v blátě.“

„Klacek v blátě nedává smysl. Kam na podobné směšné slovní obraty chodíte?“ Ukradne si z mého talíře toust s rajčaty. „Podle mě máte na víc.“

Dívám se, jak si hází ten malý toust do pusy a žvýká. Koutky očí se mu svraští, avšak tak nenápadně, že by si toho většina lidí nejspíš ani nevšimla. Připadá mi, že je to jeho verze neřízeného domýšlivého úšklebku.

„Chcete snad, abych vás urazila?“ vyrazím ze sebe.

„Pokud to chcete udělat, buďte přitom aspoň trochu kreativní.“ Opět si otevře notebook a prakticky si mě přestane všímat. „Řekněte mi něco, co jsem ještě neslyšel.“

Ten chlap provokuje primitivní část mého mozku tím nejhorším možným způsobem, protože se k němu nakloním a zašeptám mu do ucha: „Podle mě jste zvyklý třít tu svoji Aladinovu lampu tak, že si do ní jednoho dne prodřete díru.“

Zvedne hlavu, jako bych do něj náhle šťouchla. Tiše se nadechne. Nechci, aby mě tak vzrušoval, i když cítím jeho těžkou vůni. Odtáhnu se a kožená područka pod mým loktem zapraská.

Úkosem na mě pohlédne. „Aladinovu lampu?“

„Snad máte internet. Vyhledejte si to, sluníčko.“

Tentokrát se domýšlivě usměju já a zabořím nos do časopisu.

Ticho mezi námi naplňuje jen hučení motorů. Slyším i cvakání klávesnice následované jeho mručením.

Usměju se. Vím, že si právě zjišťuje, co to znamená třít Aladinovu lampu, a díky tomu pochopil, že ho mám za muže, který masturbuje tak často a tak zoufale, až si z toho užene odřeniny. Taková představa je však příliš sexuálně znepokojivá, než aby mi to bylo příjemné.

Muž vedle mě tiše a lehce chraplavě pronese: „Tohle se vám povedlo, slečno Darlingová.“

Před spaním je nám zdvořile nabídnuto využití salonku v prvním patře – ano, vážně mají v tomhle zatraceném letadle salonek. Jako jo, o barech v letadle jsem už slyšela… asi jako když normální člověk slyší o jednorožcích a šmoulech. Ale zažít to na vlastní kůži? Panebože!

Vyjdu po točitých schodech, posadím se k baru a se spolucestujícími si dám několik slabých koktejlů. Sluníčko se tu staví, ačkoli se drží stranou a objednává si jen vodu s ledem.

„Připravují kabinu,“ prozradí mi starší muž v mírně pomačkaném obleku, zatímco spolu popíjíme.

„Na co?“ Hodím si do pusy pekanový ořech v cukru a upiju z cosmopolitanu. Když máte posedávat v salonku s barem ve výšce deset tisíc metrů nad mořem, proč si rovnou nezahrát na Sex ve městě, že?

Nakloní se ke mně a pohled mu na vteřinku klesne pod můj krk. „Postele.“

„Ach, jistě.“ Zpozorním. „Na to se těším.“

„Takové pohodlí a soukromí jinde nezažijete,“ prozradí mi s přikývnutím a nakloní se ještě blíž. „Víte, mám vlastní kabinu. Je ale dost velká pro dva.“

Chvíli na něj jen zírám. „Opravdu se mě snažíte tady, v baru v letadle, sbalit?“

Muž pokrčí rameny. „Slyšel jsem, jak si ten váš spolusedící stěžoval. Připadal mi jako vůl, tak jsem si řekl, že byste třeba ráda lepší společnost.“

Už se chci omluvit, že jsem v jeho návrhu viděla něco, co tam nebylo, když povytáhne obočí a úlisně se usměje. „Ale pokud to chcete brát tak, že vás balím, nebudu nic namítat.“

„Zůstanu s původním spolusedícím,“ prohlásím neústupně.

Odfrkne si. „To je vážně překvapení.“

Už se ho chci zeptat, co to má znamenat, když se mezi nás vecpe svalnaté rameno. Tu paži znám, stejně jako tu vůni: drahou a nádherně mužnou. Gabriel se na chlapa zamračí. Je docela působivé, jakou míru znechucení a nezájmu dokáže vyjádřit jediným pohledem.

„Po pravdě,“ ozve se, „jsem spíš kretén než vůl.“ Nasadí ztuhlý úsměv, při němž jen stěží ukáže zuby, znuděný tón však ani na okamžik nezmění. „Což znamená, že jsem odborníkem na to, jak si poradit s otravnými mrňavými zmetky.“

Málem se pitím udusím.

Pan Kravaťák se pokusí oplatit Gabrielovi jeho pohled, avšak nedokáže to. Proto jen ucedí: „Seš kretén,“ a stáhne se.

„Na tom jsme se snad už shodli,“ prohodí ke mně Gabriel.

„Vy jste vážně hrdý na to, jaký jste kretén.“ Dloubnu ho do ramene. „A přesto mě tu zachraňujete před takovými pijavicemi.“

„Rozhodně ne,“ zamumlá do své skleničky. „Bránil jsem vlastní čest. A po pravdě to byla docela nuda. Myslel jsem, že se jen tak nedá.“

„Proč?“ vyhrknu, ačkoli mě docela překvapuje, že si tu se mnou povídá, když máme možnost utéct na neutrální území.

Napije se vody a až pak teprve odpoví. „Je to generální ředitel velmi úspěšné společnosti a má pověst věčně nadrženého jezevce.“ Ušklíbne se. „Podle mě je spíš úlisný jako had.“

Zůstanu na něj zírat. „Jak to o něm víte?“

Konečně na mě pohlédne a jeho jiskřivé modré oči mě okamžitě omráčí. „Přečetl jsem si článek o něm ve Forbesu.“

Krátce a zoufale se zasměju. Už vážně nejsem v Kansasu.

„No,“ odpovím, „možná tu ještě najdete někoho, s kým zkřížit penisy.“

Tentokrát se zakucká on, ačkoli se docela rychle vzpamatuje. Uhlazenými pohyby odloží sklenku a upraví si manžety. „Jsem přesvědčený, že právě teď, tady a s vámi se mi dostává všeho, co v tuto chvíli potřebuji.“

„Téda, tomu říkám kompliment.“

Shlédne na mě a pomalu zamrká, až se tmavé vějířky řas skoro dotknou jeho tváří. A pak mě naprosto šokuje, když se ke mně skloní tak nízko, až se mi rty otře o ucho. „Ano, povídalko, taky je to tak myšleno.“

Ještě pořád se snažím vzpamatovat z jeho tichého mručivého hlasu – projede mi po páteři a zahřeje mě na stehnech – když se odtáhne.

„Nevypijte toho moc, jinak vás rozbolí hlava,“ poradí mi a vydá se zpátky k našim sedadlům.

Nerada to přiznávám, ale bez něj mě to v baru už tolik nebaví. Místo, které mi předtím připadalo tak nové, mě začalo nudit. Odstrčím od sebe nedopitou sklenku a seskočím z barové stoličky.

O patro níž mezitím palubní asistenti proměnili sedadla v pohodlné postele. Potlačím radostné zavýsknutí. Čeká na mě skutečná postel, s polštáři a čistoskvoucí bílou přikrývkou lemovanou šarlatovou nití. Na polštáři leží rudá růže. Nejradši bych začala samou radostí poskakovat, pak si ovšem všimnu pana Nadšeného, který stojí na prahu naší dvoumístné kabiny, s rukama na úzkých bocích a obočí vraští tak, až se skoro dotýkají.

„Copak se děje?“ zeptám se ho. „Je snad prostěradlo na váš vkus málo uhlazené?“

Zpraží mě pohledem a pak se opět zadívá na postele. „Žádal jsem, aby moje sedadlo neupravovali. Letuška si očividně něco velmi domýšlí.“

Ohlédnu se a konečně si všimnu, o čem to mluví. Tak mě nadchla vidina vlastní postele, že jsem přehlédla, že naše dvě sedadla letuška proměnila v jedno upravené dvoulůžko. Dokonce spatřím i kyblík s ledem a šampaňským.

Rozesměju se, nemůžu si pomoct. „Že by líbánkový speciál?“

„Vám to připadá vtipné?“ Ostře se nadechne. Ani se na mě nepodívá a jen v duchu ničí postel laserovým zrakem.

„Upřímně? Ano, připadá.“ Zuju si boty a vlezu na postel. Je pevná, skoro až tvrdá, a uprostřed má malou mezeru. Přesto si nestěžuju. Sednu si na svoji stranu s nohama křížem a vzhlédnu k jeho tyčící se postavě – dosud do naší kabiny nevstoupil. „No tak. Přiznejte, že je to vlastně docela vtipné.“

„Nic takového přiznávat nebudu,“ vyštěkne, pak povolí ramena, vejde do kabiny a rozhodným pohybem za sebou zavře. „A to jsem si myslel, že se mnou ta žena flirtuje.“

Zní tak znechuceně, až se opět rozesměju. „Teď vás nechápu.“

Posadí se na svoji stranu postele a zuje si boty. Stále se mračí. „Palubní asistentka je očividně přesvědčená, že my dva jsme spolu, a přesto se mnou před chvílí…“ Odmlčí se a trochu se začervená, což je docela roztomilé. Skoro to vypadá, jako by se styděl.

„Ona vás na chodbě balila?“ rozzlobím se. Nežárlím. Jde mi o princip.

Zamručí, pohlédne na postel, znechuceně nakrčí nos a opět se k ní otočí zády.

„Potvora jedna,“ ucedím a zpražím pohledem dveře.

Přes široké rameno se ke mně otočí. Oči se mu zalesknou. „Žárlíte, slečno Darlingová?“

„To vy jste poukázal na to, že je to od ní hnusné!“

„Urážlivé,“ opraví mě. „Předpokládá, že to budu hrát na obě strany. A navíc očekává, že k ní obrátím pozornost přímo před zraky své současné společnice.“

„Určitě nejste vévoda?“

Sice ke mně sedí zády, přesto si dovedu představit, že právě teď obrací oči v sloup. „Zavolám si ji sem.“

„Tak to tedy ani náhodou.“ Kleknu si.

Pootočí se ke mně a jedno silné stehno položí na postel. Zmateně se zamračí. „Proč ne?“

„Protože tahle postel je na celém tomhle letu nejlepší a já nechci, aby ji zrušili.“

Maličko povytáhne koutek rtů. „Připraví vám jednolůžko.“

Jo a ta mrcha letuška se na mě bude po zbytek letu samolibě ušklíbat. „Když ji požádáte, aby postel zrušila, bude to brát jako pobídku, aby vás dál zkoušela sbalit.“

Přimhouří oči.

„Ledaže přesně tohle chcete,“ dodám. Ne. Rozhodně nežárlím. Ani maličko.

„Není to můj typ,“ prozradí škrobeně.

„Vy máte vlastní typ?“ vyhrknu dřív, než si v tom stihnu zabránit.

„Ano,“ protáhne. „Mám rád ženy, které jsou mlčenlivé, důstojné a diskrétní.“

„To je lež.“

Teď už se ke mně naplno otočí. „Co prosím?“

Vlezu si pod přikrývky. Jsou měkké a zároveň těžké přesně tak akorát. Nádhera. „Slyšel jste mě. Řekl jste to, jenom abyste mi ukázal, kde je moje místo. Na to vám ale neskočím.“

„Domýšlíte si něco, co jsem neřekl,“ zabručí, poposedne a – velmi neochotně – zvedne nohy na postel. „A jste otravná.“

„Nezvládáte mě. A to vás štve.“

Z balíčku s potřebami na spaní vytáhnu roztomilou masku a se spokojeným povzdechem si ji nasadím na oči. Prostě si ho po zbytek letu nebudu všímat. Jak prosté. Ticho se protahuje a hučení motorů sílí.

Naše mlčení prolomí jeho chraplavý hlas. „Budete to šampaňské pít?“

„Ne. Někdo tu do mě rýpal, ať před spaním moc nepiju.“

Tiše zabručí. Pak se postel zhoupne, jak se nakloní a zvedne tác. Ozve se cinkání, postel se opět zhoupne a všechno se utiší.

„Ještě nikdy jsem nepotkal nikoho, koho bych nezvládl,“ ozve se o chvíli později jeho upjatá odpověď.

Aniž bych si stáhla masku z očí, napřáhnu k němu ruku. „Jsem Sophie Elizabeth Darlingová.“

Do ruky se mi zaboří zuby a kousnou mě. V šoku vyjeknu a rychle ruku stáhnu. Posadím se a strhnu si masku. Gabriel na mě zírá s prázdným výrazem ve tváři.

„To jste mě právě kousl?“ vykviknu. Ne že by to bolelo. Kousl mě jenom jemně, hravě. Ale i tak. To myslí vážně?

„To by bylo poněkud dětinské,“ odpoví a položí si hlavu na polštář.

„Myslela jsem to jako řečnickou otázku,“ vyštěknu. „Kousl jste mě!“

Zaškubou mu rty, jako by se usilovně snažil nerozesmát. „V tom případě bude nejlepší, když mi nebudete cpát ruku před obličej.“

Zůstanu na něj zírat. „A podle vás jsem šílená já.“

Zadívá se na mě modrýma očima. „Mohla byste se utišit? Rád bych si odpočinul.“

„Nelíbíte se mi,“ ucedím a opět si nasadím masku.

„Což je lež,“ poznamená a napodobí přitom můj předchozí tón. „Opakovaně jste se zmínila, že jsem podle vás oslnivě přitažlivý.“

„To neznamená, že se mi líbíte. Navíc ta vaše krása je jako zbraň. Lákáte na ni vyhlédnutou oběť, úplně jako to dělají upíři. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybyste se na slunci třpytil.“

„Nemůžu uvěřit, že se tu dohaduju s ženou, která během konverzace odkazuje na Stmívání.“

„Už fakt, že jste poznal, že odkazuju na Stmívání, prozrazuje, že potají fandíte Edwardovi.“

Hlasitě a pohrdavě si odfrkne. „Jsem v Jacobově týmu.“

Nemůžu si pomoct. Vytřeštím oči a povytáhnu masku, abych se na něj mohla podívat. „A dost. Nemůžeme být kamarádi.“

Věnuje mi dokonalý a naprosto falešný raněný pohled. „Slova dokážou ublížit, povídalko.“

Zamumlám si něco o přidrzlých Britech, otočím se k němu zády a jeho pobaveného uchechtnutí si nevšímám. Pak však málem zradím samu sebe, protože se chci taky smát. Bojím se však, že pokud to udělám, opět mezi námi vztyčí zdi, a já si začnu připadat trapně.

Gabriel Scott sice neví, jak mě zvládnout, ale ani já vůbec netuším, jak na něj.

S tou myšlenkou se soustředím na svůj dech a hučení motorů mě postupně ukolébá ke spánku.

3. kapitola

Sophie

Myslím, že mě vzbudilo zvonění znamení „zapněte si pásy“. V první chvíli jsem příliš dezorientovaná na to, abych si hned uvědomila, kde to jsem. Vnímám jen hluk a otřesy. A tmu. Pak si vzpomenu, že mám na očích masku na spaní. Stáhnu si ji a několikrát zamrkám, abych se probudila.

Letadlo se třese jako pěst ve vzduchu, což mému žaludku nijak neprospívá. Ještě zvláštnější je, že ležím. Připadá mi, jako bych měla každou chvílí dosáhnout stavu beztíže.

Slyšela jsem ale přece to zvonění, ne? Akorát že kde jsou na téhle posteli pásy? Hmatám kolem sebe, až narazím na něco pevného. Stehno. Vzpomenu si na Gabriela, jinak známého jako člověka, kterému létání vážně nedělá dobře. Stačí mi jeden pohled jeho směrem a je mi jasné, že je na tom zle. Leží ztuhlý jak prkno, pěsti si tiskne k bokům a v obličeji má tak prázdný výraz, až byste si mysleli, že je snad mrtvý. Jenže lapá po dechu a kůži mu pokrývá vrstva potu.

Tentokrát už se mu nedivím. Ta turbulence je hrozná. Letadlo se třese tak silně, že snad každou chvíli spadnu z postele.

„Sluníčko,“ zašeptám.

Nevezme mě na vědomí. Čelist má pevně zaťatou.

Přisunu se k němu a váhavě se dotknu jeho ramene. Celý se třese.

„Hej,“ oslovím ho uklidňujícím hlasem. „Všechno bude v pořádku.“

Jako by se mi letadlo chtělo vysmát, náhle klesne o několik metrů. Gabriel zavře oči a odvrátí se ode mě. Je bledý jako stěna a dýchá stále rychleji. „Jděte. Pryč.“

„To nejde.“ Posunu se blíž. „Podívejte, vím, že nechcete, abych vás takhle viděla, ale jsem tu a chci vám pomoct.“

Nadechne se skrz zaťaté zuby. „Jestli mě chcete rozptýlit vtipy o orálech, nevyjde vám to.“

„Já vím.“ Dělám si o něj starosti. Působí, jako by měl co chvíli dostat panický záchvat. „Mám nápad.“ Odhrnu přikrývky a vlezu si k němu.

Na krátkou chvíli zapomene na strach a vytřeští oči. „Co to děláte?“

„Tulím se k vám,“ povím mu.

Spíš než co jiného ho to vyplaší ještě víc. Vsadím se, že by se ode mě odtáhl, kdyby se dokázal pohnout. „Cože? Ne.“

„Ano.“ Přivinu se k němu. Bože, je jako led. Posadím se. Úlevně vydechne, já mu však jen přehodím spodní část svojí přikrývky přes nohy a zase si lehnu.

Zasvíjí se, vlažně se pokusí odtáhnout, ale už stejně leží na kraji, a tak nemá kam se posunout. „Tohle je vysoce neobvyklé…“

„Jo. Ale stejně to uděláme.“ Za normální situace bych se na jiného člověka takhle nelepila. Aspoň se však soustředí na mě místo na turbulenci, což je krok správným směrem. Položím si tvář na jeho biceps. Svaly má pevné a roztřesené.

Odkašle si. „To ne–“

„Ještě chvíli a začnete panikařit. Holt vás teď budu mučit fyzickou útěchou.“

Paže mu zacukají, jako by se je snažil nezvednout, i když to vážně moc chce. Pak boj vzdá a zvedne paži, aby mi udělal víc místa. Vítězství. Položím mu hlavu na rameno a přivinu se k němu.

Dotek je tak příjemný. Příliš příjemný. Protože, panebože, dotýkat se ho – opravdu se ho dotýkat – je prostě nádherné. Jako by se všechna nervová zakončení v mém těle postavila do pozoru a začala vnímat, co se děje. Což není v téhle situaci zrovna dobře – chci mu pomoct, ne z něj být celá odvařená.

Netuším, co si myslí. Chvíli se mě drží. Nebo přesněji se mě drží jako záchranného lana. Celý se třese, je však zřejmé, že se to snaží potlačit.

„Šššš,“ uklidňuju ho a hladím po hrudi. Má pěknou hruď, pevnou a napěchovanou svaly, jež mu hrají pod slušňáckým oblečením. Pod dlaní mi buší jeho srdce. Cítím, jak se zhluboka nadechne. „Berte to tak, že jsem taková přátelská a přítulná sousedka.“

Chvíli mlčí a pak z něj vypadne otázka. „Chcete mi tvrdit, že tohle byste udělala pro kohokoli?“

Odtáhnu se. „Ne. Hlavně za to může fakt, že jste neskutečně sexy. Takhle můžu plnit občanskou povinnost a přitom vás můžu osahávat.“

„To si snad děláte prdel.“

Usměju se. „Zklidněte to pobouření. Vím jistě, že k sexy chlapovi by se ráda přitulila většina lidí. Je mi jedno, jestli to dokazuje, že jsem povrchní.“

Zamručí a vyjede mi rukou po paži. Dlouhými prsty mě krátce pohladí a pak zas ruku znehybní. „Vaše upřímnost mě fascinuje.“

„Já vím. A teď ticho, chci si vás osahat.“ Přejedu mu rukou po pevné hrudi a líbí se mi, jak zatají dech a stáhne břišáky. Jen ho škádlím, ale, páni, je vážně dobře stavěný. Přinutím se přestat. Akorát že když přestanu, napne se a znovu se roztřese. Uvědomím si, že ho moje hlazení opravdu uklidňuje.

Vezmu to jako zelenou a přivinu se k němu. Hladím ho po hrudi a tiše pobroukávám. Znovu se pomalu uvolní, a dokonce se ke mně pootočí, až se mi ňadra přitisknou k jeho žebrům. Letadlo se dál otřásá a Gabriela začíná být těžké uklidnit. Kdykoli se mi to trochu podaří, turbulence to akorát zase zhorší.

„Měli bychom naše děti pojmenovat po číslech,“ navrhnu mu.

Pod tváří cítím, jak mu svaly ztuhnou. Skoro slyším, jak v duchu uvažuje, jak odpovědět.

„Mám se zeptat proč?“ prohodí nakonec.

„Protože čísel je strašně moc. Připadá mi to jednodušší. Mohli bychom to udělat jako ten král ve Hvězdném prachu. Una, Sekundus, Septimus…“

„To mi připadá nanejvýš kruté. Jen si představte, jak by je děti na základce trápily.“

„Na to, aby je někdo šikanoval, by měly už dost silnou hroší kůži. A vypadá to, že se vám ten nápad líbí.“

Zakřením se, když zamručí. Není to ne – spíš jsi magor. S tím se dá pracovat.

„Tohle nenávidím,“ prozradí.

„Tulení?“ Vím však, o čem mluví.

Krátce a suše se zasměje. „Slabiny.“

„Všichni se něčeho bojíme.“

„Čeho se bojíte vy?“ opáčí nedůvěřivě.

Že nebudu dost dobrá. Že mě muži akorát využijí a odkopnou. Ztěžka polknu. „Přílivových vln. Děsím se, že mě odnesou pryč. Asi za to můžou všechny ty katastrofické filmy, které jsem viděla.“

„Mám takový pocit, že zrovna vy přežijete cokoli.“

Pousměju se.

Na temeni ucítím závan horkého vzduchu a uvědomím si, že mi přitiskl rty do vlasů a nadechuje se mojí vůně.

„Jakou barvu mají vaše vlasy původně?“ zeptá se skoro lenivě.

„To je velmi osobní otázka, pane Scotte.“ Když pominu turbulence, je naše malá kabina se smetanovými detaily a tlumenými světly docela útulná.

„Mám se stát otcem aspoň sedmi vašich dětí. Mám na tu otázku právo.“

Letadlo poskočí zvlášť ošklivě a Gabriel se ostře nadechne. Přivinu se k němu ještě blíž a ucítím vůni jeho kolínské a také potu ze strachu.

Zavřu oči, roztáhnu prsty a sjedu mu rukou na podbřišek, v němž se mu třesou svaly. „Jsem blondýna.“

„To vím,“ opáčí suše.

„Jsem blondýna od přírody. Mám je jen zesvětlené o několik odstínů. Minulý týden jsem měla modré vlasy.“ Při představě, jak by na to asi reagoval, se pousměju.

„To mě v nejmenším nepřekvapuje.“

„Hmm…“ Špičkou prstu mu přejedu po záhybu na pletené vestě, která je z kašmíru – a pořád mě štve, že mu to v ní tak sluší. Lem se mu povysunul a odhalil košili, kterou má pod ní. Sjedu mu prsty ke knoflíku.

Sotva se toho malého kroužku dotknu, atmosféra jako by mezi námi zhoustla. Moje tělo mi připadá těžší, jako by bylo z rozžhaveného olova.

Protože cítím pod tou košilí pevné svaly a vím, jak se k nim dostat. Co mě rozpaluje ještě víc? Že to on ví taky. Oba tajíme dech.

Knoflík rozepnu.

Jako bych zadrnkala na strunu. Napětí mezi námi je tak silné, až ho skoro slyším. Gabriel ztuhne, zatne břišáky a prsty mu v mých vlasech znehybní.

Co to sakra děláš, Sophie? Hned toho nech. Mým prstům se poslechnout nechce. Proniknou mezerou mezi lemy košile a nahmatají horkou hladkou kůži.

Zatraceně. Protože je horký, kůži má pevnou a napjatou a já chci víc. Moje prsty se skoro ani nehnou. Jako by snad doufaly, že když si budu počínat nenápadně, nevšimne si, že ho osahávám. Jo, sni dál.

Odkašlu si. Snažím se najít svůj hlas. Vyzní ochraptěle. „Rudé vlasy mě taky baví. Je tolik odstínů, s kterými se dá pracovat.“

Ano, jen dál mluv. Určitě nebudeš působit jako úchyl. Geniální nápad.

Nedokážu sklapnout. „Sytě rudé. Kaštanové. Nebo jahodově červené.“ Paráda, teď si tu hraješ na Bubbu z Forresta Gumpa, akorát místo o krevetách plácáš o barvách na vlasy.

Zamručí, celý ztuhlý, nehybný, avšak ani proti mému prozkoumávání nic nenamítá. Neřekne jediné slovíčko. Což mnohé prozrazuje. Protože tenhle muž nemá ve zvyku mlčet, pokud mlčet nechce.

Břicho se mi sevře žárem a vědomím, že mi dovoluje, ať si dělám, co chci.

Něžně ho pohladím po kousku odhalené kůže. Špičkou prstu mu sjedu po pokožce a nahmatám hrubé chloupky.

Kristepane na motorce, ona se mu po břiše táhne cestička z chloupků.

Tak silně toužím zjistit, kam ta cestička vede, až skoro zasténám. Zatnu zuby a nadechnu se. „Taky jsem měla fialové vlasy. Zelené se mi ale nelíbí.“

Bez dovolení sklouznu prsty k dalšímu knoflíku, který čeká, až ho rozepnu. Gabriel celý ztuhne, jako by si v duchu připomínal, že se nesmí ani hnout. Když však začnu ten knoflíček rozepínat, vydechne a položí ruku na moji.

Mlčky, jasně a neústupně tím říká: Víc ne.

Stačí to k tomu, abych se z toho šílenství probrala. Protože co to vlastně sakra dělám? Toho chlapa ani nemám ráda. Teda tak trochu mám. Což je na nic. Gabriel Scott by si rovnou mohl vytetovat na čelo Se mnou tě nic nečeká.

Letadlo se začne znovu třást. Gabriel se zachvěje, na tu naši rozpačitou pauzu zapomene a opět se ke mně přivine. Dýchá rychle.

Potřebuje útěchu. Ne osahávat. Jen útěchu.

To dokážu. Asi.

Gabriel

Ach, jak hluboko jsem padl. Pokud by někdo získal fotografický důkaz té ošemetné situace, v níž se právě teď nacházím, moje pověst coby obávaného parchanta by byla ta tam. Skoro už slyším ten posměch – mocný a nelítostný Scottie se tu tiskne k cizí ženě, jako by to byla jeho deka.

Killian by mi nikdy nedovolil na to zapomenout. A nechci si ani domýšlet, co všechno bych si vyslechl od Brenny.

Možná by bylo lepší, kdybychom se zřítili k zemi.

Dobře, to byla hodně hloupá myšlenka. Celý se třesu děsem, až se mi obrací žaludek a končetiny mi mravenčí. Přivinu se k té zvláštní ženě s měkkými křivkami ještě víc. Možná je to opravdu noční můra – vůbec mi to nepřipadá jako skutečnost a ani to nedává smysl.

Obvykle s cizími lidmi nekonverzuju, a už vůbec ne s nezvladatelnými a upovídanými ženami bez kousku úcty v těle. A především se nikdy s nikým netulím. Nevzpomínám si, kdy jsem nějakou ženu objímal naposledy. Ten pocit je cizí, a přesto příjemný.

Celé moje tělo touží po větším kontaktu. Kůži mám pod oblečením horkou a citlivou. Nejradši bych ze sebe ty hadry strhal. Chci se jí dotýkat kůží na kůži a cítit její horké a měkké tělo.

Raději nebudu ani myslet na to, jak mi vklouzla prsty pod košili a dotkla se mého podbřišku. Ještě pořád na tom místě cítím její dotek.

Sotva si začala pohrávat s knoflíky mojí košile, okamžitě jsem silně a bolestně ztvrdl. Málem jsem jí i dovolil, aby se o tom přesvědčila na vlastní oči. A kdyby to udělala? Nejspíš bych ji prosil, aby se mě dotkla, aby ho přátelsky polaskala. Nejspíš bych jí slíbil modré z nebe, jenom aby se mě nepřestávala dotýkat.

Což je přinejmenším znepokojivé. Nikdy nevím, co ta žena udělá nebo řekne příště. Coby muž, jenž potřebuje mít vše ve svém životě pod kontrolou, o takovou přitažlivost nestojím.

A přesto je to lepší než ten absurdní strach, který mnou zmítal, než se na mě Sophie Darlingová nalepila.

Využiju toho, že je tak blízko, a pořádně si ji prohlédnu. Předtím jsem si říkal, že je docela hezká, ale nijak zajímavá. Mýlil jsem se.

Tvář má položenou na mé šedé vestě, a tak mám dokonalý výhled na její profil s elegantními křivkami, nenápadnými oblinami a křehkými rysy – není jen hezká na pohled, ale přímo krásná. Moji pozornost však obzvlášť zaujme její pokožka.

Už jsem byl se ženami všech barev pleti – od sytě hnědé po tu nejbledší bílou. Nikdy jsem to nebral jako něco, co definuje ženskou krásu. Ve zkratce jsem nikdy nepovažoval barvu pokožky za rys, podle něhož bych měl posuzovat ženskou přitažlivost.

Pokožka Sophie Darlingové je však krásná. Je téměř průsvitná, dokonale hladká a jemná, bez jediného kazu. Má takový bledě žlutý odstín, který mi připomíná máslové sušenky. Na druhou stranu mi všechno kolem Sophie připomíná sladkosti – dokážou uvést člověka v pokušení, avšak zdravé nejsou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Manažer.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.