Letos v zimě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Alice Osemanová

Letos v zimě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Romana Bičíková.

Originally published in English in Great Britain by HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollinsPublishers Ltd., under the title THIS WINTER—A Solitaire Novella

Copyright © Alice Oseman 2020

Cover design copyright © HarperCollinsPublishers Ltd. 2020

Translation © Romana Bičíková, 2021, translated under the licence of HarperCollinsPublishers Ltd.

ISBN tištěné verze 978-80-7661-270-9

ISBN e-knihy 978-80-7661-360-7 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7661-361-4 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7661-359-1 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Tori

Vzbudím se po dvou hodinách spánku. Vypadá to, že doba, kterou na Vánoce prospím, se s každým rokem zkracuje, nejspíš proto, že v průměru usínám čím dál později, za což může moje trochu znepokojivá závislost na internetu. Možná časem prostě přestanu spát úplně a bude ze mě upírka. To by mi šlo.

Teď si ale na nekvalitní spánek stěžovat nebudu, protože jsou Vánoce a Štědrý den je jediný den v roce, kdy bych se měla aspoň snažit si na nic nestěžovat. Což je dost těžké, když vás váš sedmiletý bratr v šest ráno mlátí do hlavy polštářem.

Zaskučím něco jako „nééééé“ a schovám se pod peřinu, ale to Olivera neodradí – strhne ji ze mě a vleze mi do postele.

„Tori,“ šeptá. „Jsou Vánoce.“

„Mhm.“

„Jsi vzhůru?“

„Ne.“

„Ale jsi!“

„Ne.“

„Tori.“

„Olivere… běž vzbudit Charlieho.“

„Máma říkala, že nesmím.“ Oliver mi začne cuchat vlasy. „Toriiiiiiii…“

„Ech.“ Přetočím se k němu a otevřu oči. Oliver je schovaný pod peřinou až po bradu, dívá se na mě, celý se třese nadšením, vlasy mu trčí do všech stran, takže vypadá jak pampeliška. Často jsme s Charliem vedli dalekosáhlé a hluboké debaty o tom, že není možné, aby byl Oliver náš bratr, protože je doslova ztělesněná radost, zatímco my jsme oba naprostí zoufalci. Došli jsme k závěru, že z nás tří zdědil všechny šťastné geny on.

Oliver drží v ruce vánoční přání.

„Proč máš to…“

Oliver přáníčko otevře a na moje ucho zaútočí nechutně rozjařené „Rolničky, rolničky“.

Zaúpím a jednou rukou bratra shodím z postele. Oliver se svalí na podlahu a vyprskne smíchy.

„Ty jseš tak strašně otravnej,“ zabručím, ale nakonec se v posteli posadím a rozsvítím lampičku na nočním stolku, za což si od Olivera vysloužím nadšené: „JUPÍ!“ Bráška začne bloumat po mém pokoji a střídavě otvírá a zavírá přáníčko, takže neustále opakuje jen první dva tóny koledy.

Vánoce jsou u nás doma docela v pohodě. Klídek. Ticho. Táta tomu říká Springovské Vánoce a myslí si, kdovíjak není vtipný. Dárky si rozbalíme hned po probuzení, pak přijdou na oběd příbuzní a zůstanou u nás dlouho do noci a to je všechno. Já hraju videohry s bráchy a bratranci, táta se vždycky opije, můj španělský děda (tátův táta) se pohádá s mým anglickým dědou (máminým tátou) – prostě jedním slovem nádhera.

Ale letos to není tak docela normální Štědrý den.

Můj patnáctiletý brácha Charlie má poruchu příjmu potravy. Anorexii. Teda už dlouho, ale posledních pár měsíců to bylo horší než kdy dřív, a jak z toho byl ve stresu, tak se mu letos v říjnu vrátilo i sebepoškozování. Pár týdnů strávil mimo domov v psychiatrickém zařízení, co se specializuje na péči o mladistvé s poruchami příjmu potravy, což mu rozhodně pomohlo, ale i tak to bylo těžké. Samozřejmě.

Myslím, že není žádný jeden důvod, proč se u něj ta porucha projevila. Takové věci se prostě stávají, stejně jako u nemocí nebo rakoviny. Není to jeho vina. Vlastně si naopak myslím, že to zhoršení bylo nejspíš moje vina. Všimla jsem si, že se s Charliem něco děje, ale našim jsem to neřekla, a ani jsem se ho na to nezeptala. Měla jsem s ním víc mluvit. Neudělala jsem všechno, co jsem mohla.

Ale o moje pocity tady nejde. Dokonce ani o moje rodiče. Vánoce jsou zkrátka pro lidi s poruchami příjmu potravy stresující, protože se při nich klade takový důraz na jídlo, a já vím, že Charlie z toho má už nějakou dobu nervy. Celý týden je neklidný, skoro každý den se hádá s mámou a pak se zavírá u sebe v pokoji.

Takže dneska chci hlavně pomoct Charliemu.

Vezmu do ruky mobil, notifikací si nevšímám a rovnou pošlu zprávu Becky, svojí nejlepší kamarádce.

Tori Springová

(06:16) ŠŤASTNÉ A VESELÉ. Buď ráda, že nemáš sourozence. Jsem úplně vyšťavená. Oliver mě zmydlil polštářem. Užij si spánek. Pá. xxxxxxxxx

Máma s tátou nám kladli na srdce, že je nemáme budit aspoň do půl osmé. Teď je 6:17. Vstanu a roztáhnu závěsy. Svět za nimi je pořád temný, lehce nažloutlý od světla pouličních lamp. Padnu zpátky do postele a pustím rádio. Pro jednou hraje tichou koledu, a ne „All I Want for Christmas Is You“. Je to fajn. Oliver se otáčí na mé židli, sbor v rádiu zpívá „Tichou noc“ a mně se zase klíží oči, a Oliver najednou sedí v mojí posteli, hrací přáníčko leží na hromádce oblečení na podlaze, je 6:29, 6:42, 6:55… Oliver mě lehce tahá za vlasy, povídá mi o dárcích, které by si přál, a jestli Ježíšek snědl ty sušenky, které jsme mu nechali, a já taky něco mumlám, nevím co, zase se propadám do dřímoty…

A vtom se dveře mého pokoje opět otevřou.

„… Victorie?“

Už podesáté se vzbudím. V šeravém světle rozeznám Charlieho, stojí ve dveřích v tmavě modré mikině Adidas a kostkovaném spodku od pyžama. Vypadá unaveně, ale usmívá se. „Jsi vzhůru?“

„Ne,“ odpovím. „Prožívám mimotělní zkušenost. Jsem svůj duch.“

Charlie se uchechtne a vejde do pokoje. Otočím se na Olivera, který mi usnul opřený o rameno, a lehce do něj šťouchnu loktem S trhnutím se probere a uvidí Charlieho.

„CHARLIE PŘIŠEL!“ zajásá a vrhne se z postele směrem k němu, narazí mu do nohou a málem ho povalí na zem. Charlie se rozesměje a zvedne Olivera, jako by byl miminko, což dělá minimálně jednou denně a vždycky ho tím rozhihňá. „Páni, tak ty už jsi vzhůru, jo?“

„Už půjdeme dolů?“

Charlie Olivera přenese k mojí posteli. „Ne, máma říkala až v půl osmý.“

„Agggrrrrrr.“ Oliver se Charliemu vymaní z náruče, plácne sebou vedle mě a okamžitě mi vleze pod peřinu. Charlie si sedne vedle něj a opře se zády o čelo postele.

„Ech. Mladší bráchové jsou pěkně otravný,“ zabručím, ale usmívám se u toho. Schoulím se pod peři-nou do klubíčka. „To jste nemohli zůstat ve svých postelích?“

„Jen děláme svoji práci,“ uculí se Charlie. „Ty posloucháš Radio 4? Co to máš s tou kostelní hudbou?“

„V tuhle ranní hodinu ještě fakt Mariah Carey nezvládnu.“

Charlie se zasměje. „Jo, já taky ne.“ Stejně jako Oliverovi mu vlasy trčí kolem hlavy. Pod očima má temně fialové kruhy a já si ani nevzpomínám, jak vlastně vypadá bez nich. Jinak je to už zase skoro starý dobrý Charlie, samá ruka, samá noha, něžná duše.

„Spala jsem tak dvě hodiny,“ postesknu si.

„Taky,“ opáčí Charlie, ale myslím, že jeho nespavost má jiný důvod než ta moje.

„Kolik dárků od Ježíška dostanu, když mi je sedm?“ vyptává se Oliver. Stojí na posteli a dupe mi po peřině. Charlie a já se rozesmějeme.

„Sedm,“ odpoví sebejistě Charlie. „Přesně tolik, kolik je ti roků.“

„Takže… až mi bude osmdesát, dostanu osmdesát dárků?“

Charlie šťouchne Olivera do hrudi a Oliver se se smíchem skácí nazad. „Jen pokud budeš hodnej!“

„Už se nemůžu dočkat, až mi bude osmdesát,“ maluje si Oliver.

„Já taky ne,“ přitaká Charlie.

Jsem ráda, že jsme zas všichni pohromadě. Když jsme tu byli jen Oliver a máma a táta a já, bylo to divné. Oliver je ještě moc malý na to, aby se s ním dalo normálně mluvit, a i když nemůžu říct, že bych naše nenáviděla nebo tak něco, nemám ani pocit, že bychom byli moc kamarádi. Máma se nikdy nechce bavit o ničem třeba jen vzdáleně závažném nebo emocionálním. Táta to má podobně, ale vynahrazuje to tím, že pořád mluví o knihách. Vycházíme spolu v pohodě, ale přijde mi, že si nikdy nepovídáme o ničem důležitém.

Doteď ani nechtějí otevřeně mluvit o Charlieho anorexii, i když už se Charlie aspoň léčí. Myslela jsem si, že se to možná změní, že třeba k sobě budeme upřímnější a budeme mluvit i o pocitech a tak.

Ale ne.

„Umíš si představit, že jsi opravdu starej chlap?“ zeptá se Charlie a nasadí u toho stařecky chraplavý hlas a Oliver se zahihňá a přisune se k nám k čelu postele. Charlieho úsměv je nakažlivý.

Začnou hrát slovní fotbal. Dnešek bude obtížný pro všechny, ale všichni mají asi občas těžký den. Vždycky jsem si myslela, že těžký je lepší než nudný, ale už jsem se poučila. Za posledních pár měsíců jsem těžkých dní zažila dost. Až moc.

„Veselé Vánoce,“ pronese zničehonic Charlie. Nakloní se přes Olivera a opře se hlavou o tu moji. Taky se k němu nakloním, takže mám hlavu na jeho rameni. Rádio dál hraje. Mám pocit, že začíná vycházet slunce, nebo to jsou jen pouliční lampy. O posledních pár měsících přemýšlet nebudu, ani o Charliem a mně a celém tom smutku. Všechno to vytěsním. Jen pro dnešek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letos v zimě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.