Hvězdná hora

Valerij Brjusov

Valerij Brjusov: Hvězdná hora

Translation © Konstantin Šindelář, 2021

Illustrations © Miloslav Havlíček, 2021

Epilogue © Konstantin Šindelář, 2021

Czech edition © Zdeněk Rampas — Nová vlna 2021

ISBN 978-80-88343-28-8

Když jsem se před deseti roky vydával do pustin, domníval jsem se, že se tím navždy loučím s civilizovaným světem. K tomu, abych se chopil pera a pustil se do psaní pamětí, mě přiměly události zcela neobyčejné. To, co jsem viděl, dost možná neviděl žádný jiný člověk na světě. Ještě více jsem toho však prožil v hloubi své duše. Můj světonázor, který mi připadal neotřesitelný, dostal trhliny či se zbortil docela. S hrůzou teď vidím, kolik nezpochybnitelné pravdy se ukrývalo v tom, čím jsem vždy opovrhoval. Tyto zápisky by snad mohly posloužit jako varování pro všechny mně podobné, ale bohužel zřejmě nikdy nenaleznou čtenáře. Píši je mízou na listy, v tom nejzapadlejším koutu Afriky, daleko od civilizace. Sedím v bečuánské chýši a k mým uším doléhá vytrvalé hučení Mosi-oa-Tunya. Ó, velký vodopáde! Jsi to nejkrásnější na celém světě! V této poušti snad jedině ty dokážeš porozumět mým pocitům, a proto právě tobě věnuji následující stránky.

Bečuánský kraal, 9. srpna 1895

I.

Když jsem otevřel oči, obloha byla tmavě modrá a hvězdy velké a zářivé. Nepohnul jsem se. Jen má ruka, která i ve spánku držela dýku, pevněji sevřela rukojeť… Zasténání se ozvalo znovu. Tehdy jsem se nadzvedl a posadil se. Velký oheň, který jsme večer rozdělali, aby nás chránil před divou zvěří, skomíral a můj černošský sluha Mstega spal s tváří zabořenou do země…

„Vstávej!“ křikl jsem na něj. „Vezmi kopí a pojď za mnou!“

Vydali jsme se směrem, odkud se ozývalo sténání. Asi deset minut jsme bloudili nazdařbůh, ale potom jsem před sebou zahlédl něco světlého.

„Kdo to tu leží bez ohně?“ zavolal jsem. „Odpověz, nebo budu střílet!“ Tato slova jsem pronesl anglicky, načež jsem je zopakoval v nářečí černých Kafrů a potom ještě holandsky, portugalsky a francouzsky. Odpovědi jsem se nedočkal. S pistolí připravenou k výstřelu jsem tedy přistoupil blíž.

Na písku ležel v kaluži krve člověk v evropských šatech. Byl to starý, asi šedesátiletý muž. Jeho tělo pokrývaly bodné rány, způsobené oštěpy. Za ním se daleko do pouště táhla krvavá stopa. Muž se musel dlouho plazit, než se definitivně zhroutil.

Nařídil jsem Mstegovi, ať rozdělá oheň, a pak jsem se pokusil přivést starce k vědomí. O půl hodiny později se začal hýbat a jeho oční víčka se nadzvedla. Pohled, který na mě upřel, byl zprvu kalný, ale postupně se rozjasňoval.

„Rozumíte mi?“ zeptal jsem se ho anglicky. Když jsem zůstal bez odpovědi, položil jsem otázku znovu ve všech jazycích, které jsem znal — i latinsky. Stařec dlouho mlčel a potom náhle promluvil francouzsky.

„Děkuji vám, příteli. Všechny tyto řeči znám, a mlčel jsem, protože jsem k tomu měl své důvody. Povězte mi — kde jste mě našel?“

Vysvětlil jsem mu to.

„A proč se cítím tak slabý? Jsou má zranění nebezpečná?“

„Nezbývá vám více než den života.“

Jakmile jsem pronesl tato slova, zraněný se náhle celý rozechvěl. Jeho rty se zkřivily a kostnaté prsty se mi zaryly do ruky. Jeho plynulá mluva se změnila v chraplavé výkřiky.

„To není možné…! Teď ne, teď ne…! Na samém konci…! Jistě se mýlíte!“

„Možná,“ řekl jsem chladně.

„Prostě jsem jen ztratil hodně krve.“

Usmál jsem se. „A stále ji ztrácíte. Nepodařilo se mi zastavit krvácení.“

Stařec se rozplakal a úpěnlivě mě prosil, abych ho zachránil. Potom se mu z hrdla vyřinula krev a on znovu ztratil vědomí. Když se probral podruhé, byl již opět klidný.

„Ano, umírám,“ řekl. „Máte pravdu, i když je těžké to přijmout. Ale poslouchejte mě. Osud vás učinil mým dědicem.“

„Já ale nic nepotřebuji,“ namítl jsem.

„Ó, jen si nemyslete,“ přerušil mě stařec, „že mluvím o pokladu nebo o penězích. Jedná se o něco jiného. Znám jisté tajemství.“

Hovořil zmateně a uspěchaně. Tu mi začínal vyprávět o svém životě, tu zase přeskakoval k posledním událostem. Hodně věcem jsem nerozuměl. Myslím, že většina lidí na mém místě by starce považovala za pomatence. Již od dětství se zabýval meziplanetárními styky. Této utkvělé myšlence zasvětil celý svůj život. V různých vědeckých společnostech přednášel o projektilech, které vynalezl, aby doletěly ze Země na jiné planety. Všude se dočkal jen výsměchu. Samo nebe mu však, řečeno jeho slovy, ve stáří připravilo odměnu. Z jakýchsi pozoruhodných listin se dozvěděl, že problém meziplanetárních styků již byl vyřešen, a to obyvateli Marsu. Na konci třináctého století našeho letopočtu poslali k Zemi loď, která přistála ve střední Africe. Stařec měl za to, že posádku lodi netvořili cestovatelé, nýbrž troufalí vyhnanci, kteří se rozhodli uprchnout na jinou planetu. Nepustili se do prozkoumávání Země, ale pouze se rozhodli zařídit si život co nejpohodlněji. Uzavřeli se před okolním divošským světem pomocí umělé pouště a zůstali žít v jejím středu coby zcela soběstačná komunita. Stařec byl přesvědčený o tom, že potomci přistěhovalců z Marsu v oněch končinách sídlí dodnes.

„Máte nějaké bližší údaje o jejich poloze?“ zeptal jsem se.

„Spočítal jsem přibližnou zeměpisnou délku i šířku… Odchylka činí maximálně deset minut… Nebo možná čtvrt stupně…“

Všechno, co se starci následně přihodilo, se dalo očekávat. Nehodlal se o svůj úspěch s nikým dělit, a tak se na průzkumnou výpravu vydal úplně sám…

„Vám, jen vám svěřuji své tajemství,“ řekl mi umírající. „Pokračujte v mém díle a ve jménu vědy a lidstva ho doveďte ke zdárnému konci.“

Zasmál jsem se. „Vědou opovrhuji. A lidstvo nemám rád.“

„Udělejte to tedy alespoň pro slávu,“ řekl stařec trpce.

„Ale no tak!“ zvolal jsem. „K čemu by mi byla sláva? Na druhou stranu, tak či tak se už toulám pustinami… Proč bych se tedy nemohl ze zvědavosti podívat i do země, o které mluvíte?“

„Nemám na vybranou…,“ zašeptal stařec ukřivděně. „Na vašich pohnutkách nezáleží… Jen mi přísahejte, že učiníte vše, co bude ve vašich silách, abyste se tam dostal… A že vám v tom dokáže zabránit jedině smrt.“

Znovu jsem se rozesmál, ale pak jsem pronesl přísahu. A tehdy umírající se slzami v očích vyřkl několik čísel — zeměpisnou délku a šířku. Vyryl jsem si je do pažby pušky. Krátce po poledni stařec zemřel. Jeho poslední prosbou bylo, abych — až budu psát o své výpravě — zmínil i jeho jméno. Činím tak tedy: Jmenoval se Maurice Cardeaux.

II.

Ještě téhož dne jsem se vydal na výpravu, jak jsem starci slíbil. Mapu této části Afriky, ještě stále téměř neprobádané, jsem znal mnohem lépe než kterýkoli evropský geograf… Zatímco jsem postupoval kupředu, stále úporněji jsem sbíral údaje o oněch končinách, do nichž jsem měl namířeno. Zprvu mi jen ti nejznalejší odpovídali, že tím směrem leží zvláštní Prokletá poušť. Potom jsem začal potkávat lidi, kteří o této poušti slýchali nejrůznější pověsti. Dělili se však o ně se mnou jen krajně neochotně. O několik dní později jsme dorazili do zemí, jež s Prokletou pouští přímo sousedily. Tady ji už znal každý — všichni ji viděli, ale nikdo do ní nikdy nevkročil. Kdysi se prý ještě občas našli odvážlivci, kteří se do pouště vydali, ale žádný z nich se nikdy nevrátil.

Chlapec, jehož jsem si najal jako průvodce, nás nejkratšími pěšinkami dovedl přímo k poušti. Za lesem vedla cesta napříč nádhernou savanou. Navečer jsme dorazili do malé vesničky kočovných Bečuánů, nacházející se již na samé hranici pouště. Přivítali mě s úctou, ubytovali mě v samostatné chýši, a ještě mi jako dárek přivedli krávu.

Před západem slunce jsem nechal Mstegu hlídat náš majetek a sám jsem se vydal podívat na poušť. Během celého svého toulavého života jsem nikdy neviděl nic zvláštnějšího, než byla hranice této pustiny. Rostlinstvo zde nemizelo postupně; scházel zde obvyklý postupný přechod mezi zelení savany a jalovou stepí. Během čtyř nebo pěti metrů se pastvina měnila v mrtvou kamenitou planinu. K úrodné půdě, porostlé tropickou trávou, přiléhaly břidlicové či snad salisolové vrstvy s hranatými okraji; ty se vršily jedna přes druhou a vytvářely divoce zvrásněnou plochu, která se táhla až kamsi do dáli. Po této ploše se hadovitě vinuly pukliny a rozsedliny, nezřídka velmi hluboké a až tři metry široké, ovšem samotná plocha byla tvrdá jako žula. Paprsky zapadajícího slunce se odrážely sem a tam mezi hranami a výčnělky, a přitom hrály všemi barvami. Byl jsem jimi téměř oslněn, ale i přesto jsem v dálce dokázal zahlédnout bledě šedý kužel, jehož vrcholek zářil jako hvězda. V zádumčivé náladě jsem se vrátil do kraalu. Zanedlouho se kolem mě shromáždil dav. Všichni se chtěli podívat na bělocha, majícího namířeno do Prokleté pouště. V zástupu jsem si všiml i místního šamana. Náhle jsem k němu přistoupil a namířil hlaveň svého winchesteru na jeho hruď. Šaman ztuhl strachy. Bylo zjevné, že ví, co je to puška. Dav ihned prudce ucouvl na všechny strany.

„Takže…,“ řekl jsem pomalu. „Zdalipak znáš nějaké předsmrtné modlitby, otče?“

„Znám,“ opáčil šaman rozechvělým hlasem.

„Pusť se tedy do modlení, protože za chvíli zemřeš.“

Cvakl jsem závěrem. Černoši opodál táhle zakvíleli.

„Zemřeš,“ zopakoval jsem, „protože přede mnou skrýváš to, co víš o Prokleté poušti.“

Sledoval jsem, jak se v šamanově tváři střídají rozličné pocity. Jeho rty se křivily a na čele se mu tu objevovaly, tu zase mizely vrásky. Položil jsem prst na spoušť. Bylo docela dobře možné, že stařec skutečně nic neví, ale bez ohledu na to jsem byl hned v příštím okamžiku odhodlán vystřelit. Náhle šaman padl k zemi.

„Ať pán počká,“ zaúpěl dutě. „Šaman mu poví všechno, co slyšel od svých předků, když byl ještě malý chlapec. Tam, uprostřed Prokleté pouště, stojí Hvězdná hora, vysoká, sahající až k nebesům. Sídlí v ní démoni. Někdy vycházejí ze své země a požírají malé děti ve vesnicích. Každý, kdo se vydá do pouště, zemře. A nesmí se o ní mluvit…“

To mi stačilo. Sklonil jsem winchester a pomalu vykročil ztuhlým davem ke své chýši. Nepřipadalo mi bezpečné zůstávat ve vesnici přes noc. Navíc jsem si uvědomoval, že Prokletou pouští lze putovat jedině za tmy. Nařídil jsem Mstegovi, aby se začal chystat na cestu. Vzali jsme si s sebou zásobu vody asi na pět dní, trochu jídla a vše potřebné pro stavbu přístřešku, abychom se měli kde schovávat před palčivými paprsky. Celý náklad jsem rozdělil do dvou stejných vaků — pro sebe a pro Mstegu. Potom jsem ho vyslal, aby náčelníkovi kraalu oznámil, že odcházíme. Vyprovodit nás vyrazila snad celá vesnice, ale všichni se drželi v uctivé vzdálenosti. Cestou k hranici pouště jsem si vesele pohvizdoval. Vyšel měsíc. Hrany kamenných vrstev se v jeho svitu zvláštně rozzářily. V tu chvíli jsem uslyšel něčí hlas. Když jsem se otočil, uviděl jsem, že šaman vystoupil z davu a že teď rovněž stojí na pomezí pouště. Natahoval ruce naším směrem a zřetelně pronášel rituální fráze. Bylo to zaklínadlo, které nás mělo vydat napospas pomstychtivým duchům za to, že rušíme klid pouště.

Měsíc byl stále nízko, a tak se za námi stíny šamanových rukou natahovaly daleko do pustiny a ještě dlouho se zarputile zachytávaly našich pat.

III.

Když jsem vstupoval do Prokleté pouště, nedokázal jsem předvídat všechny obtíže, které nás cestou čekají. Hned po prvních krocích jsme pocítili, jak namáhavé je kráčet po této kamenité a rozpraskané půdě. Tvrdé výčnělky nás bolestivě píchaly do nohou a proměnlivý měsíční svit šálil zrak, takže každou chvíli hrozilo, že šlápneme do nějaké rozsedliny. Ve vzduchu se vznášel jemný prach, jenž nás pálil v očích. Krajina byla natolik jednotvárná, že jsme nezřídka začínali chodit v kruzích, neschopni udržet přímý směr. Nezbývalo nám než se orientovat podle hvězd, neboť obrysy Hory nebyly potmě vidět. V noci jsme ještě dokázali postupovat poměrně svižně, ale ihned po východu slunce nás obestíral nesnesitelný žár. Půda rychle nabírala na teplotě a skrz podrážky bot nás pálila do chodidel. Vzduch se měnil v ohnivou páru — jako nad žhavou plotnou — a každý nádech nám působil bolest. Museli jsme si tedy každé ráno stavět přístřešek a téměř bez hnutí pod ním ležet až do večera.

Šli jsme Prokletou pouští celých šest dní. Voda, kterou jsme měli v měších, se velmi rychle zkazila — načichla kůží a chutnala odporně, takže stěží dokázala uhasit žízeň. Třetího dne ráno nám už zbýval jen její poslední zbytek — trocha kalné tekutiny na samém dně měchu. Rozhodl jsem se, že mezi nás tento zbytek rozdělím celý, neboť přes den by se zkazil definitivně. Téhož dne nás začaly trápit obvyklé známky dehydratace— oba nás rozbolelo hrdlo, jazyk nám zdrsněl a nabobtnal a před našima očima se zjevovaly rychle pomíjející přeludy. Přesto jsme i celou čtvrtou noc strávili na pochodu. Připadalo mi, že Hvězdná hora je blízko — že se nachází blíž než hranice pouště za našimi zády. Ráno jsem však uviděl, že se obrys Hory téměř nezvětšil a že je stále stejně nedosažitelný. Čtvrtého dne se mě již plně zmocnily blouznivé vidiny. Oddával jsem se bdělým snům o jezerech v palmových oázách, na jejichž březích se pásla stáda antilop, i o našich ruských říčkách, nad jejichž tůněmi se sklánějí smuteční vrby. Viděl jsem měsíc, odrážející se na zčeřené hladině moře, a zdálo se mi, že odpočívám ve člunu za skaliskem, kde se o pobřeží tříští zpěněné vlny příboje a skrápí mě nespočtem třpytivých krůpějí. Ve svých snech jsem si neustále mlhavě uvědomoval, že vše, co vidím, je jen výplodem mé fantazie a že nic takového ve skutečnosti nikde nablízku není. Toužil jsem přestat snít a potlačit své živé vidiny, ale neměl jsem na to dost sil. Bylo to vyčerpávající… Jakmile však slunce zapadlo a na krajinu se snesla tma, náhle jsem se probral a zvedl se jako náměsíčník, odpovídající na tajemné volání. Tentokrát jsme již ani nesbalili přístřešek, neboť nebylo v našich silách ho nést. Znovu jsme se ubírali kupředu a tvrdošíjně postupovali k Hoře. Přitahovala nás jako magnet. Začínalo mi připadat, že je celý můj život úzce spjatý s Horou a že k ní musím za každou cenu dojít, ba i proti své vůli. A tak jsem šel, a někdy jsem i běžel — tu a tam jsem ztrácel správný směr a znovu ho nacházel, padal jsem, ale zase jsem se zvedal a pokračoval v chůzi. Když za mnou Mstega zaostával, křičel jsem na něho a hrozil mu puškou. Vyšel ustupující měsíc a ozářil siluetu Hory. Přivítal jsem ji nadšeným proslovem, natáhl jsem k ní ruce a úpěnlivě jsem ji prosil, aby mi pomohla. A potom jsem opět šel, dál a dál, již zcela slepě a nepříčetně…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hvězdná hora.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.