Ať žije babička!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Květa Santlerová

Ať žije babička! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PaedDr. Květa Santlerová (*1955)

úspěšná manažerka a koučka

• V roce 1998 založila vzdělávací firmu Santia, kterou více než 20 let také řídila. Napsala několik knih (Vývoj písma v kostce, Procházka po Brně, Telemarketing, Slušnost není slabost aj.), mnoho odborných příruček a textů a publikuje také na sociálních sítích. Dlouhodobě se zabývá přednáškovou činností (v současné době zejména na téma partnerských vztahů) a věnuje se také podpoře a rozvoji žen.

• Má 2 syny a je zasloužilou babičkou 5 krásných vnoučat, která ji inspirovala k napsání knihy Ať žije babička!. Se svým manželem letos oslavila 45 let společného života.

• Před více než 5 lety prošla náročnou transplantací ledviny, ale ani to jí nevzalo chuť do života. Dále aktivně cestuje, občas maluje, miluje cyklistiku, výlety s vnoučaty a také besedy s milými a vtipnými lidmi.

Další autorčiny laskavé a vtipné příběhy o babičkách (a nejen pro ně) si můžete přečíst ve FB skupině „Ať žije babička!“.

Poděkování

Ráda bych poděkovala:

• Všem babičkám, které milují svá vnoučata.

• Mému skvělému muži Zdeňkovi, za jeho téměř padesátiletou podporu a lásku.

• Synům Zdeňkovi, Petrovi a jejich rodinám, za to, že nám dávají smysl života a darovali nám skvělá vnoučata.

• Všem vnoučatům Šimonkovi, Kubíčkovi, Mikuláškovi, Stelince a Viktorkovi, za to, že jsou báječní a mají nás rádi.

• Mojí stařence, mamce i tchyni, které mi ukazovaly, jak vypadá babičkování.

• Všem milým kamarádkám, zejména Ireně Osvaldové, Jitce Crhové, Mileně Kalvodové, Jarce Burianové, Jarce Křížové, Jarce Figurové, Lucce Brothánkové, Magdaleně Volkové, Janě Urbánkové, Milaně Korhoňové, Věrce Staňkové, Janě Procházkové, Rostyi Gordon Smith a dalším, které mě v psaní podporovaly, chválily, dodávaly své příběhy i náměty a poskytovaly mi zpětnou vazbu.

• Všem babičkám, které mi na moji knihu napsaly recenzi, což byly dámy Zdena Herfortová, Vlasta Švejdová, Liběna Rochová a Rostya Gordon Smith.

Vaše autorka (babička pěti vnoučat)

Květa Santlerová

Proč a nač?

Holky, holky, to jsme dopadly. Včera jsme ještě byly kočky, za kterými se otáčeli všichni chlapi v okolí a teď nám říkají − babičko. Dnes jsme většinou vyrostly z velikosti třicet osm, ubyly nám zuby, vlasy, přibyly nejen životní zkušenosti, ale i brýle, kila a vrásky. Přesto považuji toto období za jedno z nejkrásnějších v mém životě. Neskutečně si tuto životní periodu vychutnávám. Užívám si všechny ty něžné dotyky dětských pacek, uslintané upřímné pusinky, fórky a radosti, které umí stvořit jen malé děti.

Rozhodla jsem se napsat tuto knihu pro všechny „kolegyně“ − babičky, které měly štěstí, že se dožily tohoto půvabného oslovení, zažívají podobné slasti a strasti, dopouštějí se stejných chyb a nepředložeností.

V žádném případě bych nechtěla, aby tato kniha vyzněla jako glorifikace vnoučat anebo jako stížnost na ty „mladé“, kteří to mají daleko lehčí než my (i když je to pravda). Jen je všechny trošku láskyplně zdrbneme. Můžeme si povzdechnout: „Vždyť my jsme téměř nevěděly, co jsou to „pemprsky“, praly denně čtyřicet plínek a žehlily je, neznaly obědy ve skleničce, stály fronty na banány a na kousek šunky, tahaly nákupy v ruce a tak dále,“ ale současně bychom si měly uvědomit, že ti „mladí“ mají jiné trable a starosti. Upřímně říkám, že bych s nimi neměnila.

Přála bych si, společně s vámi, zavzpomínat na krásné chvíle, když jsme byly mladé my, a zamyslet se nad některými nepřenositelnými zkušenostmi našich maminek a babiček. Přestože vím, že rady se mají poskytovat jen na vyžádání, nedá mi to a radím. Často chci mladým dobře poradit, a ono se jim to moc nelíbí. Máte taky podobnou zkušenost? No, určitě. Chtěla bych, abychom si vyměnily cenné rady, které jsou našim dospělým dětem někdy protivné. Co jinak s nimi, přece si je nevezmeme do hrobu, že?

Vím, jak jsem nenáviděla, když mi moje mamka radila nebo něco vnucovala. Někdy jsem udělala naschvál opak, jen abych dokázala vlastní samostatnost a dospělost. I kdybych zmrznout měla, tak bych si tu nabízenou čepici na hlavu nenasadila jen proto, že mi to radila mamka. Jak ráda bych ji dneska poslechla, ale už je pozdě. Říká se, že člověk se stává dospělým, když pochopí, že i vlastní matka má někdy pravdu.

Tuto knihu jsem začala psát v roce 2006, ihned po narození mého prvního vnoučete. Psala jsem si ji do šuplíku, jen tak pro radost, a občas něco uveřejnila na facebooku. Umíte si jistě představit, že za ty roky nezůstal z původní verze kámen na kameni. Neustále jsem ji přepisovala, přidávala, ubírala a bavila se tím.

Až nyní mě ohlasy na mé příspěvky a tlak kamarádek dokopaly k tomu, abych vydala knížku. Nedejbože, že se vám to nebude líbit. Kritiku si prosím nechejte pro sebe. Pochvalu, květinové a jiné dary ráda přijmu.

Najdete zde mnoho úsměvných příhod, které zažily nejen moje skvělé kamarádky, známí a přátelé, ale především jsou zde příběhy vycházející z mé praxe zasloužilé babičky. Možná se dozvíte i něco nového, co jste dosud nevěděly. Nasajete něco z moudrosti předků, zasmějete se lumpárnám našich vnoučat a možná uroníte slzičku nad některými smutnými osudy kolegyň – babiček.

Určitě se vám při čtení vybaví „bambilion“ (jak říká můj vnuk) úžasných historek, které jste zažily nebo zažíváte se svými vnoučátky, nebo si zavzpomínáte spolu se mnou, jak to bylo úplně nejvíc boží, když byly naše děti malé a my krásné a mladé.

Věřím, že mi odpustíte sem tam i nějaké to peprnější slovíčko, protože takový je život.

Přeji vám, holky moje, abyste se u této knihy cítily příjemně, tak jako já, když jsem ji psala s velkou láskou nejen k mým vnoučatům, ale ke všem čtenářům.

P.S. Do „Památníčku“, který najdete téměř za každou kapitolou, si můžete poznamenat svoje příběhy, které budou určitě skvělé, a hlavně VAŠE.

Stávám se babičkou

Většina žen se na roli babičky těší. Je to oživení všedních dní, příchod radosti a nástup nové etapy života. Když se nám narodil první vnuk, obchodní partner mi gratuloval: „Všechno nejlepší, babičko.“ Pak se zarazil a začal se omlouvat: „Nevadí ti, že ti říkám babičko?“ „Ježiši, proč? Já jsem se na to hrozně těšila a jsem na to pyšná,“ ihned jsem ho uklidnila.

Pozor, přiznejme si, že ne všechny se na babičkovství těšíme. Mám i několik kamarádek, které tento fakt obrečely: „To je hrůza, mládí v pr… no prostě pryč. V žádném případě mi nesmí říkat babičko! Copak vypadám jako nějaká babka?“ Ano, vypadáš, jen si to nechceš připustit. Ale to se týká minority žen. Většina z nás se nemohla prvního vnoučete dočkat.

„Druhá žena a první dítě (to platí i pro vnouče) mají zlaté řitě.“ To bylo heslo moudré maminky mé kamarádky Zdenky, která hlídala děti na písku, a my, jako mladé maminky, jsme se chechtaly jejím průpovídkám.

Toto motto jsem pochopila s plnou silou nejen u prvního syna, ale i u mého prvního vnoučete. U prvního vymodleného syna jsme s mužem všechno přeháněli, aby měl vše nej, nej. Bydleli jsme v malém jednopokojovém bytě, plínky jsme vyvařovali v miniaturní pračce, máchali je ve sprchovém koutě a žehlili po obou stranách až do synečkových tří měsíců. Vařila jsem malému předepsané polívečky a kašičky, dvakrát denně chodila s kočárkem ven, pletla jsem a šila, když malý spal. Chtěla jsem, aby měl chlapeček vše perfektní. Přizpůsobili jsme mu dokonale náš život. Co náš, my jsme žádný náš život neměli! Vše se točilo jen kolem malého Zdeněčka.

Aby se muž chvíli vyspal, rozdělával si v kuchyni spartakiádní lehátko, ze kterého pravidelně v noci padal. Oba jsme byli udření jak broci. U druhého syna jsme vše zvládali s lehkostí profíků. Je fakt, že Petřík nás šetřil. Byl hodné miminko, a pokud ho netrápila bolest uší, byl v pohodě. A protože jsem nevěděla, co roupama, udělala jsem si v jeho třech měsících doktorát. Nechci se tady chlubit, ale fakt nevím, jak jsem to všechno zvládla. Také to ocenila babička mé spolužačky, která jí říkala: „Jiřinko, udělej si taky ten doktorát, vypadá to dobře na pomníku.“ Hrozně mě to pobavilo, ale zpět k tématu.

Z prvního vnoučete jsme se také mohli s mužem zbláznit a věnovali jsme mu veškerou pozornost a hodně volného času. Nějakou dobu trvalo, než jsme se dozvěděli, že mladí čekají miminko. Úplně si vybavuji, jak jsem ztuhla, když jsme dostali k Vánocům dárek, fotečku mimča z ultrazvuku. Bála jsem se radovat, abychom to nezakřikli a bylo všechno v pořádku. Bála jsem se, aby se TO narodilo zdravé, což mě u mých dětí ani nenapadlo. A od té doby jsem se o všechna svá vnoučata nepřestala bát až do dneška. I to je úděl babičky.

Naše okolí by si mělo uvědomit, že babička je vzácný živočišný druh, který dovede být (zejména své rodině) velmi prospěšný. Nevyžaduje speciální krmivo, stačí mu zbytky po dětech. Je výkonným a levným pomocníkem v domácnosti. Pokud doma máte multifunkční typ, zastane roli kuchařky, uklízečky, vychovávatelky, „venčilky“ dětí i psů, zajistí transport dětí na místa určení, zabezpečí nákup, péči o zahradu atd. Přátelé, važte si ho a opečovávejte, aby vám co nejdéle vydržel. Novější modely prý už nejsou tak universální.

Babičky hrají v životě dětí nezastupitelnou roli. Už ve starověku a středověku byly staré ženy nedílnou součástí výchovy, protože mohly předat vnoučatům jiný pohled na svět a ovlivnit tím jejich další život.

Moje oblíbená autorka Betty MacDonaldová hodně vděčila za šťastné dětství své bábince, na kterou vzpomíná: „Nesnáším ženy, které si stěžují na to, že s nimi musí žít jejich matky nebo matky jejich manželů. Mému, bábinkou ovlivněnému pohledu, připadá život dítěte bez prarodiče jako suchopár.“

Důkazem toho, že nás vnoučata potřebují, je i dvouletá Stázinka, vnučka kamarádky Mileny. „Babi, já bydlím v Buně a ty v Nenkovicích. Mohl by to nějaký opaváš opavit, abys bydlela s nama?“ Opravář to neopravil, a přestože jsou vnoučata u babičky velice často, její vnuk, když od ní odjíždí, fňuká: „Já nechci být odvelený do Brna.“

Naši vnuci i vnučka také často plakali, když od nás odjížděli. Rvalo mi to srdce a taky jsem si přála volat nějakého opraváře. Ale byl to i důkaz, že jsou u nás spokojení a mají nás rádi. Co si přát víc?

Moji pubertální vnuci mě jednou pobavili pořekadlem, které jsem brala jako poklonu: „Dokud babka funí, nejlépe je u ní.“

Prostě babička je unikát, který velmi obohacuje nejen život vnoučat, ale celé rodiny.

Nemám ráda, když mí synové přede mnou děti peskují, nebo dokonce uhodí. Často vidím, že to, za co je kárají, dělali v dětství sami a někdy dokonce přiznají, že mám pravdu.

Můj mladší syn Petr to pěkně popsal:

Babička je významná i z pohledu rodiče. Ono je totiž důležité, aby vás občas někdo vrátil ve vašem výchovném snažení zpátky na zem. Například když ve svém svatém zápalu ječíte na dítě, po kom je takové čuně a není schopno si po sobě uklidit oblečení. V tu chvíli přichází moment pro babičku, aby připomněla, že jste si ještě před maturitou uklízeli spodní prádlo pod postel a na židli jste si skládali svršky tak dlouho, dokud jste nenarazili na strop. Stejně tak je dobré, když se při vaší přednášce o tom, že si vaše dítě nemá strkat všechno do pusy, ozve potutelné: „Vzpomínáš, jak jsi dědovi snědl z peněženky pětikorunu? Myslím, žes mu ji ještě nevrátil.“ Možná vám to pokazí vaše úsilí utužit morálku mužstva, ale zasmějete se a uvědomíte si, že vaše děti jsou po vás, a to jim přece nemůžete vyčítat.

Jak vypadá dnešní babička?

No, na tuto otázku je velmi těžká odpověď. Dříve to byla stará, vrásčitá a udřená paní s šedivými vlasy, která seděla na vejminku a starala se o vnoučata.

Dnes? Ani ten věk nelze blíže určit. Je prča, že stáří babiček se pohybuje od hodně mladého věku až po věk hodně pozdní. Takže dnešní babička může vypadat jako žena wamp, čiperná sedmdesátnice, rozšafná devadesátnice, zapšklá šedesátnice, otrávená čtyřicátnice nebo sportovní padesátnice.

Představte si, že můj muž měl v práci kolegyni, která se stala babičkou ve třiceti čtyřech letech. Ona měla dceru v sedmnácti a ta byla ještě rychlejší. Tato mladá babička měla o pět let mladšího syna než vnučku. Tenkrát to byla rarita. Dnes je moje známá ve čtyřiceti pěti letech babičkou dvouleté holčičky a současně v druhém manželství čeká své třetí dítě. Alespoň si budou vnučka s tetou spolu pěkně hrát.

Pohled na věk babiček se zcela proměnil. Vzpomeňme legendární Babičku Boženy Němcové, která měla padesát pět let, když se nastěhovala k dceři. Jakmile babička přijela, jedno vnouče se divilo, že má bílé vlasy (to by dneska spravil dobrý přeliv), druhé koukalo, že má scvrklé, vrásčité ruce (to je blbý, ale musí se hodně mazat dobrým krémem) a třetí vnouče povídá: „Babičko, vy máte jen čtyři zuby.“

Babička tenkrát nenavštěvovala dobrého zubaře a dentální hygienistku, proto jen pronesla: „Kdyť jsem stará; až vy budete staří, budete taky jinaké.“ I přes tento „starý“ vzhled Božena Němcová píše: „Babička první hodinu srdce svých vnoučátek zcela osvojila, však se jim také všecka vzdala.“ Co dodat? Byla to prostě krásná BABIČKA.

Dnešní babičky i v pozdějším věku vypadají skvěle a mohou být pro nás ostatní velkou inspirací. Mezi mé nejoblíbenější babičky patří britská královna Alžběta II., která po dobu své dlouhé vlády ustála nejen rozpad Britského impéria, ale i četné skandály ve své rodině. Neměla to jednoduché se svými dětmi ani vnuky. Vypadá jako pohádková babička, ale je to neskutečně silná žena, která stále ovlivňuje dění ve světě. Se svým mužem, se kterým žila téměř sedmdesát čtyři let, zvládali všechno dobré i zlé. Vždy sloužila své vlasti a mnoho Britů jí každodenně vzdává čest: God Safe the Queen (Bůh ochraňuj královnu).

Pro další příklady „neskutečných babiček“ nemusím chodit daleko, mám je totiž v rodině. Moje borkovanská kmotra má devadesát dva. O svých vnoučatech a pravnoučatech ví všechno, všechno ji zajímá a má neskutečně pozitivní přístup k životu.

Celý život je krásně upravená, dobře naladěná a má zdravý selský rozum. Pálí jí to a pro sprosté slovíčko taky nejde daleko. V každém telefonátu mě neskutečně nabije energií a je mi s ní prostě blaze.

Na dotaz, jak se má, mi začala v době covidu nadšeně vyprávět: „Květóšku, v této blbé době jsem si udělala radost, kópila jsem si novó televizu, kamna a lednicu, kam se vlezu aj já. Jinak mě ti lidi seró, jedni si ty róšky na tlamu nedají, prej svoboda, ale čí? Moje kámošky só zase tak zblblé, že se v róšce čumijó aji na televizu.

Nevim, čeho se bójijó, že v devadesáti umřó? A co jinyho by eště chcely? Co má byt, se stane. Já su opatrná, ale jinak si z teho nic nedělám. Ráno si dam štamprlu, udělám chlebíčky, keré dávám popelářom nebo sósedom, jdu si nakópit a starám se o barák. Nepotřebuješ neco?“

V šedesáti šesti jsem pro ni ,děvčička‘, které by měla pomáhat. No nemilovali byste ji?

Stařenka mé sestřenice z Kyjovska ještě v devadesáti pěti letech poslouchala zprávy a všechny události glosovala tak, že jsme byli smíchy mrtví. Nikdy nezapomenu na její hlášky: „Co v tem Rusku dělajú? Ty prezidenti jim tam kapú jak muchy. Tam musí byt neco ve vodě.“ Fandila hokeji, vždycky se u toho rozčilovala a nadávala: „Jak to hraješ, si hlúpý? Dyby sis dal šumajstr (pokrm z fazole a krup), mohls jezdit friško. Tebe už dávno měli nakopat do řiti.“ Tyto originální babičky jsou nezapomenutelné!

Dnešní babičky jsou aktivní holky, které chodí do práce, řídí firmy, starají se o domácnost, o vnoučata nebo i o své rodiče, zahradničí, chodí cvičit, jezdí na zájezdy, sportují, chodí za kulturou, lezou po horách, dělají ruční práce všeho druhu, studují, navštěvují různé kurzy a kroužky, pohybují se na sociálních sítích, cestují…

No prostě jsou to báječné ženské (tedy až na nějaké výjimky).

Zajímavé je i oslovování nás babiček. My jsme na Slovácku říkali babičce STAŘENKA. Naše stařenka chodila ve slováckém kroji, byla drobná, obličej téměř bez vrásek, dlouhé vlasy spletené v „lelíky“. Byla vždycky usměvavá a strašně hodná. Ještě dnes, když na ni vzpomínám, se mi láskou svírá srdce.

V Čechách i na Moravě můžeme slýchat BÁBINKA, BÁBI, BÁBRLE. V Hluku se používalo krásné slovo BABĚNKA a na Třebíčsku BÁBIČKA s dlouhým á. Moje sestřenice měla na Hodonínsku babičku a prababičku a byly to MLADÁ STAŘKA A STARÁ STAŘKA. Moje paní asistentka si přála, aby ji vnoučata oslovovala BABKO, považuje to za originální. Ze začátku se mi to zdálo divné, ale dnes vím, že paní Stanička je prostě babka se smyslem pro humor.

Když jsme začala chodit s mým mužem, byla jsem upřímně zděšená, že na Ždánicku (tak tomu regionu říkáme u nás, i když správně je to Ždánsko) říkali babičkám BÁBO. Přišlo mi to hrubé a neuctivé. Ale je to zvyk. Mým dětem už to nepřišlo vůbec divné, když jsme jeli za skvělými babičkami „bábou loveckou“ a „ždánskou“.

České slovo BABIČKA považuji za jedno z nejkrásnějších na světě. Je šťavnaté, mazlivé, plné lásky a úplně se dobrotou rozplývá na jazyku.

To u anglického GRANDMOTHER, GRANDMA, GRANNY ani německého GROSSMUTTER nebo OMA nenajdeme, tam vidíme tu sílu rodu. Ona ani STARÁ MAMA na Slovensku není žádná hitparáda. Ruská BÁBUŠKA mi připomíná něco tlusťoučkého a plyšového. Španělská ABUELA, italská NONNA, japonská SOBO (má velice pěkné znaky), srbochorvatská BAKA se mi zdají takové neutrální. To polská BABCIA (vyslovujte bábča) vypadá jako dobrá kámoška, ale naší babičce se nic nevyrovná.

Moje vnoučata mě oslovují krásně – BABIČKO nebo BABI. V poslední době přešel pubertální vnuk na oslovení BÁBINKO a manželovi říká DĚDOUŠKU. Cítím v tom sice kousek poťouchlosti, ale dokázat to nemohu, protože to říká hodně láskyplně.

Vlastně je to jedno, jak nám říkají, ale každá babička by měla ve svých vnoučatech zanechat pozitivní stopu, aby na ni vzpomínala s takovou láskou, jako já vzpomínám na svou stařenku.

Babičky v našem okolí jsou nám inspirací, když se samy stáváme babičkami. Všímejme si jich a berme si z každé něco dobrého, ale nezapomeňme být samy sebou. Každá jsme originál.

Co to bude, až to bude?

„Co to bude? Už to víte?“ Tyto otázky vůbec nepřicházely v úvahu, když jsem čekala své děti. Bylo to prostě překvapení. Jen některé vědmy podle tvaru břicha, uhříků v obličeji, či podle toho, jak se pohybovala jehla na niti, a dalších osvědčených praktik, odhadovaly pohlaví miminka. Dnes je to jiný kafe, jde se na ultrazvuk a už to víte. Dostanete k tomu 3D fotografie, kde vám mimino v břiše pózuje jako manekýn, vystavíte si ho doma v obýváku vedle fotek z dovolené a doživotně z něj utíráte prach.

Některé dnešní maminky si však nenechávají pohlaví dítěte říct. Když jsem se ptala proč, odpověděla mi jedna z nich: „Na světě je tak málo překvapení a nám je jedno, co to bude, těšíme se prostě na naše dítě!“ To se mi moc líbilo, ale asi bych byla tak zvědavá, že bych to nevydržela.

Vzpomínám si, jak jsem nenáviděla, když mi někdo podsouval, že si určitě přejeme vnučku. Přece když jsem já měla dva kluky, musím si určitě přát holku! Bylo mi to upřímně buřt! Přála jsem si zdravé miminko. No, a když naši mladí čekali druhé dítě, zuřila jsem, protože mi okolí téměř kondolovalo, že to bude zase kluk. Moje mamka tomu dala korunu: „Škoda že to néni to děvčátko, mohli ste mět páreček. No, třeba si eště pořídijú třetí, aby měli to děvčátko.“

A oni fakt jo. Za chvíli čekali třetí. Začalo to nevinnou otázkou: „Mami, je ti už trochu líp?“ ptal se mě starostlivě můj syn. „Ale jo, chřipka už je na ústupu, jenom mě všechno nějak bolí.“ „No, já jen aby se ti nepřitížilo… Káča je v tom.“ „Ježišmarjá, to snad není možný,“ začala jsem se trošku hystericky chechtat. Páni, Šimon bude mít čtyři, Kuba rok a půl... No, to nás čeká pěkný mazec.

S radostí se začaly mísit obavy, jak to všechno zvládnou, co to bude pro mladé znamenat, když mají děti tak rychle po sobě. Z obav mě rychle vyvedl můj muž, který mne správně sprdnul: „Můžeme být všichni rádi, protože jsme taky nemuseli mít žádné.“

Co jsem ale nečekala, byly reakce okolí. Od upřímně pozitivních: „Jé, to je bezva, děcek není nikdy dost.“− „Bohatí a chytří lidé mají mít hodně dětí, protože tento národ blbne.“ − „Oni mají tak krásné děti, že by jich měli mít ještě pět.“, přes neutrální, rozpačité povzdechy: „Hm, a oni chtěli? Budou to mít dost nahusto…“ až po vysloveně útočné, nesouhlasné, vyčítavé, štiplavé a jedovaté: „Proboha, to se zbláznili?“ − „Ti vaši mladí nevědí, co je to antikoncepce?“ − „To je odvaha, do dnešní doby si pořizovat tolik dětí, to ani neuživí.“ − „No, snad ne! Snad to tentokrát vyjde a bude to alespoň to děvčátko.“

A ono to „vyšlo“, na cestě byl třetí kluk. Lhala bych, kdybych nepřiznala, že jsem tu holčičku trochu chtěla. Ty šatičky, parádičky, culíčky, výpomoc v domácnosti nám budou asi chybět. Chlapi byli od samého počátku přesvědčeni, že to bude kluk, a shodli jsme se na tom, že ti naši mladí fakt nic jiného neumějí, tak jsme se těšili na dalšího „pindíka“. Miki završil silnou trojku. Vždyť každý správný král měl tři syny.

Vytoužené holčičky Stelinky jsem se dočkala až o několik let později u druhého syna a tuto „nadílku“ završilo zatím poslední kouzelné vnouče Viktorek.

S tím pohlavím je to stejně sranda. Některé národy zavrhují své ženy, když jim nedají syny. Muslimský otec je tak bohatý, kolik má synů. Synové jsou preferováni i v mnoha jiných zemích, například také v Indii nebo Číně. Dcera je na obtíž jako celoživotní starost a velké výdaje.

Jinde si nepřejí nic jiného než dceru a ženou to do takových extrémů, že člověka až mrazí. Slyšela jsem o maminkách, které šly na přerušení těhotenství, protože čekaly kluky. Známý lékař mi vyprávěl, jak se ho pokoušela uplatit maminka na umělém oplodnění, aby zařídil, že budou mít holčičku. U nás to v současnosti není možné, ale četla jsem, že mladé Britky jezdí do USA nebo do Indie, kde si mohou zvolit pohlaví svého dítěte.

Dozvěděla jsem se také o mamince, která chtěla vždy jen holčičku. Když se jí to nepodařilo ani u třetího dítěte, prohlásila, že chce dceru za každou cenu, i kdyby měla mít deset dětí. Povedlo se jí to u pátého – holčička se narodila mongoloidní. Následovaly šílené komentáře okolí: „On se ten Pánbůh asi fakt nemá pokoušet, neměli to znovu zkoušet.“ Toto „nezdravé“ dítě je dnes miláčkem nejen celé rodiny, ale i vesnice, kde žijí.

Vybavily se mi také kruté vzpomínky z dob mých studií. Když moje spolužačka čekala první dítě, manžel jí vyhrožoval: „S holkou mi domů nechoď!“ Hurá, narodil se kluk a Dana dostala zlatý prsten. Prvorozený syn byl oslavován jako král a otec ho tři dny zapíjel. U třetího kluka už nedostala nic, protože manžel chtěl zase holku. Ještě dnes mi to připadá jako projev primitivismu, když je tvoreček zavrhován jen proto, že nenaplnil přání svého stvořitele. A to jsme prý civilizovaná země.

Naštěstí je takových tatínků stále méně a méně a nám babičkám je to většinou šumafuk. Prostě se těšíme na naše VNOUČE.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ať žije babička!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.