ISBN 978-80-908174-1-8 (ePub)

ISBN 978-80-908174-2-5 (Mobipocket)

Věnuji svému synu Nikitovi.

Děkuji svému muži a jeho rodičům Zdeně a Milošovi Hlaváčkovým. Bez nich by tato kniha nikdy nespatřila světlo světa.

Obsah

1. ÚNOS

2. HOSPODA „U TŘÍ ŽALUDŮ“

3. LÉČKA

4. MAMUNA

5. NA NÁVŠTĚVĚ U MAVKY

6. ŠKOLA MAGICKÉ SEBEOBRANY

7. NA CESTU!

8. PANÍ

9. KONEC MODROOKÉHO

10. VLČÍ ÚDOLÍ

11. VELKÁ PORADA

12. HON NA KRYSTAL

13. MARTA

14. VLKODLACI

15. TEN, KTERÝ TRHÁ HRÁZE

16. V ZAJETÍ

17. VÁLKA

18. BURDYBÁČŮV POSLEDNÍ BOJ

19. POLEDNICE

20. ZRÁDCE

21. NÁVRAT DOMŮ

TISK O BURDYBÁČOVI

AUTORKA

ILUSTRÁTOR

1. ÚNOS

Každý z nás se alespoň jednou v životě stal obětí burdybáčů. Nebo se vám snad nikdy neztratily boty? Jedna z nich jako by se do země propadla. A oblíbené hračky?! Člověk si nedává pozor, nechá je přes noc pod postelí… A bác ho! Ráno po nich není ani stopa. Tak vidíte, a to všechno kradou oni, burdybáčové. Tihle maličcí lidičkové jsou velmi podobní kocourům: mají huňatý kožíšek, čumáček lehce vystrčený dopředu, ostrá ouška a krátké zakulacené ocásky. Vlasy jim trčí do všech stran, oči mají ty nejrozmanitější barvy a zoubky mají tak ostré, že si jeden rozmyslí hledat pod postelí proklatý pantofel. A k čemu jsou jim naše boty? Burdybáčové v nich bydlí! V botách je přece tak příjemně!

Nikita (pro kamarády prostě Nik) byl úplně obyčejný kluk, kterého rodiče poslali na prázdniny k babičce. Bylo mu právě osm let a měl by báječný život, kdyby mu ho maminka soustavně neztrpčovala. Udělej si úkoly, jdi spát, vyčisti si zuby, ukliď si hračky. Bléé… Ale teď se má dobře: je u babičky, nejhodnějšího člověka na světě, a může dělat, co se mu zamane. Nemáš hlad, tak nejez! Nechceš stlát postel, vždyť nemusíš! Rozházel jsi vláčky a pistolky po celém pokoji, to je skvělé! Hlavně, že se „dítě rozvíjí jako svobodná osobnost“. U babičky se dokonce nemuselo ani chodit spát, mohlo se koukat na televizi třeba do rána. A věřte tomu, že Nik by také vůbec nespal, kdyby se mu po několika takových nocích nezačaly oči zrádně zavírat samy od sebe. Byly totiž stejně neposlušné jako on sám…

Asi ve tři hodiny ráno Nik ucítil, že se mu chce strašně spát. Celý večer řádil v novém medvědím kostýmu a v pokoji byla jako obvykle puštěná televize. Nik si tak, jak byl, zalezl do povlaku na peřinu a skulil se do své oblíbené mezery mezi postelí a stěnou. Když usínal na podlaze, stihl si ještě s blaženým úsměvem pomyslet: „Kdyby to tak viděla maminka…“

Zdál se mu krásný sen. Někam ho nesli… Bublal tam potůček… Cvrlikali ptáčci… Najednou ucítil lákavou vůni, takovou skořicovou. „To už se asi babička probudila,“ pomyslel si, a aniž by otevřel oči, zakřičel ze všech sil, aby ho bylo slyšet až do kuchyně: „Baaaabíííčkoooo!“ Něco bouchlo a místo obvyklého „Už jdu, Nikitko, už jdu, miláčku!“ byly slyšet strašné nadávky a zvuk rozbíjejícího se nádobí. Někdo vyjekl a začal poskakovat po místnosti směrem k Nikitovi.

„K čertu s těmahle novýma hračkama! Měl jsem rovnou vyndat baterky! Řve to jak blázen!“ rozčiloval se někdo přímo nad Nikitovým uchem. Chlapec s údivem otevřel oči a div neomdlel. Do škvírek v jeho medvědí masce nakukoval někdo cizííí!

Nik se vymrštil, uskočil ke stěně a rychle si z obličeje strhl masku. Mužíček naproti němu uskočil taky. Jeho nafialovělé oči, které beztak zabíraly skoro třetinu obličeje, se údivem ještě zvětšily. Prskl jako malé rozzlobené koťátko a vycenil zuby. Chundelaté uši se mu naježily, ale kdyby se Nik mohl podívat neznámému stvoření za záda, viděl by, že se mu v otvoru širokých modrých kalhot třese ocásek strachy.

„K-k-kdo jsi?“ vykoktal Nikita.

„Dítě!“ vyjekl mužíček. „Mám doma opravdové dítě! Roztrhnou mě jako hada! Vyženou mě z lesa! Ježkovy voči, co budu dělat?!“ zaskučel a začal pobíhat po pokoji, jako by mu přeskočilo.

Nik se začal rozhlížet kolem sebe, byli v malé místnosti bez ostrých úhlů, dokonce i strop plynule přecházel do stěn. Podlaha byla vystlaná pleteným kobercem, který byl chlapci povědomý. Vypadal nachlup stejně jako ta pletená šála od strejčka!

U protější stěny stála stejná postel, jakou měla Nikitova kamarádka Oxanka z protějšího domu – pro panenky. Jenom přirozeně trochu větší. Vedle ní byla truhlička ze slonoviny, nápadně podobná maminčině ztracené krabičce na prstýnky. Za neznámým stvořením byl vidět kulatý stolek se židlemi různých stylů: jedna byla tvrdá plastová, druhá měkká, s pozlacenými zahnutými nožkami a třetí pletená z proutí. Ještě kousek dál hořelo ohniště. To, co se na ohni vařilo, si najednou usmyslelo utéct a oznámilo to hlasitým syčením. „Ksakru!“ zanadával si znovu mužíček a vrhl se zachránit obsah kypícího hrnce.

Nikita se zaradoval, že se od něj odvrátila pozornost, a začal se pomalu plížit podél stěny. Dveře, které hledal, tam ale bůhvíproč nebyly. Tuhle podivnou místnost osvětlovaly dvě vodorovné řady kulatých, jakoby „lodních“ okének, kterými někdo provlékl tlusté provazy. Jejich konce se táhly od vrchních oken dolů až ke dvěma dřevěným špulkám na podlaze „jídelny“.

„Kampak sis to namířil?“ zeptal se nevlídně mužíček, kterému se už povedlo zachránit svoje jídlo. Teď si měřil Nikitu nepřátelským pohledem.

„A co má být?“ rozzuřil se pořádně vystrašený Nik, který si náhle vzpomněl, že nejlepší obrana je útok. „Okamžitě mě odsud pusťte! Moje maminka vás rozcupuje na kousky!“

„Chtěl bys vzít do zaječích…“ odvětil ušatec jízlivě. Na první pohled bylo ale jasné, že se zoufale snaží přijít na to, co má dělat.

„Prosím vás, pusťte mě,“ změnil taktiku chlapec a hlas se mu při tom zachvěl pláčem. Dobře věděl, že to na dospělé zaručeně funguje. A kromě toho byl skutečně vyděšený a plakat se mu chtělo doopravdy.

„Ne že mi tu budeš brečet!“ vyštěkl mužíček, ale hned dodal mnohem měkčím tónem: „Nemůžu tě pustit, pochop to. Sám domů nedojdeš, a i kdybys došel, tak by sis nepomohl. Zatím si prostě sedni. Na, tady máš bylinkový čaj a já budu zatím přemýšlet. Už by to mohlo stačit, přestaň plakat, i beztak jsme v pěkné rejži…“

Nabídka přišla právě včas. Nikita se už strachy skoro neudržel na nohou. Ušatec něco nalil do hrnku a přisunul ho ke svému zajatci. To „něco“ příjemně vonělo bylinkami, dokonce i Nikitovou oblíbenou mátou. Nechutnalo to špatně a chlapec se začal rozhlížet kolem sebe. V domečku bylo čisto a útulně. Nad „jídelnou“ byl strop mnohem výš než nad „ložnicí“. Stěny byly vyzdobeny obrovskými knoflíky rozličných barev a tvarů. Vedle chlapce seděla na židli hadrová panenka s vlasy ze žlutých nitek, velká jako sám podivný pan domácí. U ohniště ležel velký plyšový pes.

„Budete za mě chtít výkupné?“ zeptal se nesměle Nik.

„Výkupné?“ odfrkl si opovržlivě mužíček. „My, burdybáčové, peníze nepotřebujeme. My si i bez nich bereme všechno, co chceme.“

„Takže vy jste… zloději…?“ upřesnil chlapec, ale vzápětí toho litoval.

Ušatec rozčilením skoro nadskočil.

„Zloději?! Co si to dovoluješ?! Bereme jenom to, co někdo pohodil. Co už vy, lidi, zkrátka nepotřebujete. Nějakou hodně potřebnou věc přece nebudeš strkat pod postel, ale uklidíš ji do skříně, nebo ji dáš na stůl, ne? Pod každou lidskou postelí je tolik dobrých věcí! Znám osobně burdybáče, který našel nádhernou sbírku zlatých šperků. Byl moc odvážný, proplížil se až do královské ložnice.“

„A kdo jsou to ti burdybáčové?“

„Velký svobodný národ,“ vypjal hrdě hruď chlupáč. „A každý den je nás víc a víc. Žijeme v lesích, ale skoro každou noc se vydáváme na lov do lidských domů. Víš vůbec, jak je to nebezpečné? Poslední dobou se u vás rozmáhá hrozný zlozvyk chovat doma kočky a psy. Tohle jaktěživ nebývalo, dobytek žil na dvoře nebo ve stodole. A teď jsem narazil dokonce na krajtu! Byl to mazlíček dcerušky pana domácího a na noc ji pouštěli, aby se „proběhla“.

„Ale stejně, krást se nemá. Za to byste mohl jít do vězení. A za únos dítěte taky.“

„No to se podívejme!“ nakrčil mužíček pochybovačně čelo. „A vy snad v lese nic nekradete? Všechny ty borůvky a houby jsou vaše? Vy jste je vypěstovali? A ptáte se ježečka nebo veverky, jestli si je můžete vzít domů na hraní? Za to se u vás nechodí do vězení?“

„Já za to přece nemůžu!“ rozhořčil se Nik. „Nikdy jsem si z lesa domů žádné zvíře nepřinesl. Stejně by mi to maminka nedovolila. I do zoo mě vzala, jenom abych viděl, jak by se lidi neměli ke zvířatům chovat.“

„No prosím! A proč na tebe nedává pozor, když je tak správná? Spíš v medvědím kostýmu… V povlaku na peřinu… Na podlaze… Jakýkoli burdybáč by si tě mohl splést s hračkou.“

„Dává na mě pozor!“ urazil se Nikita. Sám často s maminkou nesouhlasil, ale cizím lidem by ji nedovolil kritizovat ani za nic. „Já jsem teď přece u babičky. A vy jste si vážně myslel, že jsem medvídek?“ Ta myšlenka ho upřímně rozesmála.

„No jistě! Přece bych nebral živé dítě… A tys navíc spal jak zabitý. Kdyby ses aspoň trochu pohnul! Víš, kolik je teď hodin? Pět odpoledne! A tys teprve rozlepil oči.“

„Tak mě pusťte a bude to,“ zaradoval se chlapec. „Nikomu nic neřeknu. Slibuju!“

„Až do úplňku to nepůjde. Jsi zmenšený. Každé dravé zvíře tě teď může sežrat, dokonce i obyčejná kočka.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se nechápavě chlapec.

„Ach bože,“ procedil burdybáč, „pojď, uvidíš to sám.“

Došel k dřevěným špulkám a odvázal lana. Kousek stěny mezi okny, přesně tam, kde začínala „ložnice“, se začal pomalu vyklápět ven. Když se otvor dostatečně zvětšil, otočil mužíček jedním knoflíkem a ze stropu se spustil provazový žebřík s příčkami, které vypadaly jako obrovské sirky.

Na zem se únosce i jeho oběť sklouzli po pahorku z vyklopené stěny. Jako všechno v tomto zvláštním obydlí, byla i stěna pokrytá hustými vlákny. Nikita dopadl na nohy, rozhlédl se a strnul: před ním stála gigantická… bota! Na vysoké pohorce trůnila střecha z větviček pokrytá drny, ale jinak to byla docela obyčejná podzimní kožená bota.

Všechno okolo bylo obrovské. Lopuchy velké jako střecha autobusové zastávky. Květy jako plážové deštníky. A když si na jeden z nich sedlo něco červeného puntíkovaného, velkého jako meloun, trvalo Nikovi pěknou chvíli, než poznal, že je to beruška. Burdybáč vedle chlapce přešlapoval rozpačitě z nohy na nohu.

„Co jste to se mnou udělal?“ zašeptal vyděšeně Nik a najednou ucítil, jak se mu země ztrácí pod nohama.

2. HOSPODA „U TŘÍ ŽALUDŮ“

Přišel k sobě, až když na něj ušatec šplouchl ledovou vodu z náprstku velikosti vědra. „To je všechno jenom zlý sen,“ zadoufal na chvíli chlapec, ale voda byla tak studená, že ho rychle zbavila pochybností… Nespal.

„Už ses vzpamatoval?“ zavrčel mužíček. „Na, napij se. Snad se ti uleví.“

„Vy jste čaroděj?“ zeptal se Nikita a zaplavila ho vlna zoufalství.

„Ne, ale krapet tomu rozumím. Umím zmenšovat, zvětšovat, rozdělat oheň… Panebože, komu to tady všechno vyprávím? Vždyť je to ČLOVĚK!“ Zavrtěl rozhořčeně hlavou chlupáč a vydal se k porostu pampelišek, za kterým byla vidět gigantická teniska.

„Kam jdete?“ oživl Nik.

„Pojedeš se mnou,“ zabručel burdybáč a začal si energicky upravovat svoji krátkou plátěnou vestu s třemi naprosto různými zářivými knoflíky. „Tak, jak seš, v kostýmu. Řeknu, že jsi můj vzdálený příbuzný, trochu podivín.“

Ozvalo se cvaknutí a špička tenisky se otevřela. Vykoukly z ní dvě škaredé zelené hlavy s vypoulenýma očima, jedna větší a druhá menší.

„Dinosauři!“ vydechl Nikita. „Ale ti přece vyhynuli…“

„Copak ti přeskočilo?“ rozčílil se ušatec. „To jsou ještěrky, obyčejné ještěrky.“

„Veliké jako kůň?“ zeptal se nedůvěřivě chlapec.

„A jak jsi teď asi velký ty, co?“ odsekl mu burdybáč posměšně. „Jinak, mně říkají Matěj. Umíš jezdit na koni?“

„Ne,“ přiznal popravdě Nik.

Matěj obrátil s povzdechem oči v sloup a vydal se do tenisky pro sedla. Ta byla stejně podivná jako samotní „koně“: dlouhá a vysoká, s trojitým upevněním a místem na zavazadla vzadu za jezdcem. Burdybáč přivázal pevně Nikitu k sedlu měkkými řemínky.

„To je Čiperka,“ představil mužíček svoji ještěrku, „a ta tvoje se jmenuje Ťunťa. A moc se neofrňuj. Ťunťa strčí v běhu leckoho do kapsy. To jméno má, protože to je hrozná dobračka. Mám ji odmala, vlastníma rukama jsem ji vypiplal.“

„Ale jak na ní mám jet? Vždyť ani nevím kam…“ zeptal se bojácně Nikita a v rukách svíral dlouhé opratě.

„Sama tě povede. Ty si jenom pamatuj, že jedeme do hospůdky U Tří žaludů. Trochu tam svlažíme hrdlo a pobesedujeme o tom, co budeme dělat dál. Už mi z toho všeho jde na mou duši hlava kolem. A hlavně po cestě s nikým nemluv, rozumíš?“

Chlapec pokýval hlavou, ale uvnitř se celý třásl. Zhluboka se nadechl a pokusil se svůj strach překonat.

„Tak tedy jedem. Ke Třem žaludům!“ poručil Matěj Ťuntě a Čiperce a ty vyrazily tak překotně, že kdyby nebyl Nikita přivázaný, určitě by vyletěl ze sedla. Jízda na hbité ještěrce nebyla vůbec lehká. V prudkých zatáčkách se Ťunťa skoro dotýkala ocasem hlavy. Jezdec si navíc musel zvyknout na šílenou rychlost a bleskurychle uhýbat stéblům trávy ostrým jako břitva, která visela nad cestou. Ještěrčí tlapky bubnovaly rychle o zem, až se zvuky kroků slévaly do stejnoměrného dunění.

„Tak, a jsme tady,“ houkl burdybáč a zastavil u dubu.

I ta nejnižší větev byla pro Nikitu vysoko v nebesích. U kořenů gigantického stromu zela dutina. Matěj se k ní vydal rázným krokem. To, co Nik uvnitř uviděl, vypadalo úplně jako scéna z nějakého filmu. Na okrouhlém jevišti, tedy na velkém ohlazeném pařezu, zpívala dívka s dlouhými světlými vlasy a mandlovýma smaragdovýma očima. Melancholicky se probírala strunami nástroje vyrobeného z půlky žaludu, který vzdáleně připomínal kytaru. Sál zdobily svatojánské mušky, které přelétávaly do rytmu hudby z místa na místo. Na každém stole stál ztrouchnivělý kus dřeva a vydával příjemné mihotavé světlo. Nikita to všechno sledoval jako očarovaný. Měl pocit, že v životě neslyšel nic krásnějšího než její hlas. Jako ve snu vykročil ke zpěvačce.

„Přeskočilo ti?“ zlostně mu zašeptal do ucha burdybáč. „Tos nikdy neviděl rusalku?“

„Neviděl,“ vypravil ze sebe Nik a pomalu se vzpamatovával. „A neměla by mít rybí ocas?“

„Já se z tebe zvencnu,“ zaúpěl Matěj a rázně táhl chlapce k volnému stolku v zadním rohu. „Samozřejmě že ne. Ocasy nosí zahraniční fintilky, ale u nás Slovanů se na rusalku promění ty, které se utopily. A už jsi snad někdy viděl utopence s rybím ocasem? Tak vidíš.“

Najednou se vedle nich objevil číšník, jako by vyrostl ze země. Byl to tmavý člověk se zahnutým nosem, červenýma očima, malými růžky, psími tlapami a paznehty na prstech, kolenou i loktech. Měl na sobě kazajku s krátkými rukávy a úzké kalhoty.

„Co račte?“ zeptal se bez dlouhých průtahů a úkosem se podíval na medvídka.

„Pohár pořádně řízné medoviny a kalíšek ranní rosy.“

„Ranní není, už máme jenom večerní,“ zabručel číšník.

„Tak tedy večerní,“ nechtěl se hádat burdybáč a rohatý zmizel.

„A-a-a to je kdo?“ zašeptal vystrašeně Nikita a hltal očima prázdné místo, kde stál ještě před okamžikem číšník.

„Čert,“ odvětil ušatec jakoby nic. „A támhle jsou další dva, akorát opilí.“

U stolku vedle stěny pochrochtávali dva rohatí lumpové, pokrytí zrzavou srstí.

„Hospoda U Tří žaludů,“ začal vysvětlovat Matěj, „je výjimečné místo v našem lese. Sem můžou přijít všichni, dokonce i ti nejúhlavnější nepřátelé, a nemusejí se bát, že tady na ně někdo zaútočí. Do dubu je vloženo mocné kouzlo. Sama Paní v tom má prsty. Proto jsou si tady všichni rovni. Vidíš toho starce s plnovousem v bílé košili a bílých kalhotách? To je čugajstr, loví ňavky. Dokáže se zvětšit tak, že je vysoký jako smrk. Vykope jámu, přikryje se listím a čeká, až přijde ňavka. A potom tááákhle vyskočí a přetrhne ho na dva kusy.“

Chlapec se otřásl.

„Proč je tak surový?“

„Ale prosím tě! Kdyby nikdo nedržel ňavky na uzdě, tak to v lese nebude k vydržení. Jsou jenom pro zlost. Vysávají z lidí život jako mlíko, dokonce i z dětí. A doktoři potom léčí a léčí, ale nadarmo. Lidi se dál ztrácejí přímo před očima, až dokud neumřou. Ňavkové se zatím nadpřirozeným bytostem vyhýbají, ale myslím, že ne nadlouho. A navíc, tam, kde si zatancují, navěky tráva neroste. Čugajstři to jenom málokdy řeší takhle radikálně, ale bez nich by nám bylo ouvej. Ňavkové jsou tááámhle. Podívej se tam, ale opatrně.“

Burdybáč ukázal na skupinku dobře se bavících mladíků u barového pultu.

„Obyčejní chlapi, nic zvláštního,“ začal Nik, ale pak se zarazil. Jeden z nich se k němu právě otočil zády a pod tenkou košilí mu prosvítaly obnažené vnitřnosti! Bylo krásně vidět, jak mu jícnem klouže dolů chleba, který právě snědl. Nikitovi se udělalo špatně. Čert se s pohárem večerní rosy objevil právě včas.

Chlapec nikdy nepil nic lepšího. Voda byla lehká a naplňovala ho zvláštní svěžestí. Každá kapka měla jinou příchuť: máku, máty, medu. Myšlenky se mu rázem rozjasnily a hosté U Tří žaludů už nevypadali tak děsivě jako předtím. S každým douškem do sebe Nik nasával kouzlo tohoto místa.

Po několika doušcích medoviny se ulevilo i burdybáčovi.

„Hlavně se ničeho neboj. Dostaneš se domů celý a bez jediného škrábnutí. Máš slovo burdybáče! Něco vymyslíme…“ dodal už docela jiným tónem.

„Co vymyslíme?“ začal se zajímat Nikita.

„Rozumíš, odnesl jsem tě daleko, a zpátky nám to nějakou dobu potrvá. Byla to výjimečná noc. Úplné zatmění měsíce. Za takových nocí je možné všechno a my burdybáčové jsme přeplnění magií. Máme tolik sil, že se nestačíme divit. Proměnil jsem se na sovu a vydal se do velkého města. Říkal jsem si, že lidi možná zas vymysleli něco nového. Třeba můj soused má televizi přes celou stěnu, japonskou,“ zaleskly se ušatci vzrušením oči. „Taky ji našel pod postelí. Ve vašem světě není větší než lidská dlaň, ale pro nás… Rozumíš.“

„Takže vy všechno zmenšujete, jak potřebujete,“ poznamenal Nik.

„Všechno ne a jak potřebujeme taky ne,“ povzdechl si s lítostí burdybáč, „moderní technika se vůbec těžko zmenšuje. Nedáš si pozor a šup, čip je pryč, zmizí. I beztak jsou titěrné. Upřímně řečeno, z takového čarování se jeden pěkně unaví. Nebo dokonce onemocní. Ale obvykle pod postelemi nic velkého neleží.“

„Ale já jsem přece velký!“ rozzlobil se chlapec.

„To jsi,“ souhlasil neochotně chundeláč. „Vždyť ti říkám, bylo zatmění. Tebe jsem zmenšoval tolikrát, že to se mnou málem praštilo. Ach jo, měl jsem se nejdřív pořádně podívat… Teď už nic nenadělám.“

„A určitě mě dokážete zase zvětšit?“ zeptal se Nikita a byla v něm malá dušička.

„Víš co, budeme si tykat,“ navrhl mužíček a lokl si medoviny. „Teď nemůžu vůbec nic, ani na sovu se neproměním, i když normálně to dělám levou zadní. Vyčerpal jsem všechny síly. Člověka jsem navíc zmenšoval poprvé v životě. Ještě že to všechno tak dobře dopadlo. Máš plomby?“

„Ne,“ podivil se nad otázkou Nik.

„Díky bohu. Živé a neživé se zmenšuje různě. Plomba by ti klidně mohla roztrhnout zub. A navíc zvětšovat neživé můžeš kdy chceš, ale živé jenom za úplňku.“

Nikita nervózně polkl.

„Takže tak to je…“ Mužíček zamyšleně usrkl medoviny. „Stejně se kvůli tobě budu muset poradit s Paní. Možná, že zná nějaké trochu bezpečnější zaklínadlo.“

„Kdo je to ta PANÍ?“ zeptal se nesměle Nikita.

„Vládkyně našeho lesa, jeho duše a ochránkyně. Jenom ona rozhoduje o tom, kdo tady zůstane a kdo ne. Burdybáčové vlastně nejsou zdejší. Dřív jsme žili na vesnicích a ve městech, ale pak jsme se rozhodli přestěhovat blíž přírodě.“ Ušatec se zavrtěl na židli, jako by řekl něco, co neměl. „Paní nám dovolila tady zůstat pod jednou podmínkou: lidi nikdy nesmějí vyslídit, kam se ztrácejí jejich věci. To znamená, že za hranicemi lesa si musíme dávat obzvlášť pozor.“

„A v lese si dávat pozor nemusíte?“ podivil se Nikita.

„Ne,“ usmál se mužíček, „tady působí ochranná magie.

„Jaká?“ nechápal chlapec.

„Prostě ochranná,“ vysvětlil burdybáč. „Vy, lidi, tenhle les skoro nevidíte.“

„Jak to, že „nevidíme“?“ Odporoval chlapec. „Vždyť je na všech mapách! A určitě sem chodí houbaři…“

K sousednímu stolu právě přisedla trojice rozesmátých hřibů. Nikita udiveně zamrkal, a teprve po chvíli mu došlo, že to, co vidí, nejsou hřiby, ale skupinka vousatých staříků s ohromnými sametovými barety.

„… Jenom málo, a co tady taky můžou vidět?“ zašklebil se výsměšně ušatec. „Nebo jsi snad slyšel, že by někdo narazil na rusalku? Nebo na burdybáče? To tak!“

Kolem nich proplula zpěvačka a ladně se pohupovala v bocích. Jeden ňavka, který už byl trochu v náladě, spiklenecky mrkl na svoje kamarády, vstal od stolu a vydal se za ní. Najednou se na konci sálu ozvaly pronikavé hlasy a potom zvuk rozbíjejícího se nádobí doprovázený srdceryvným dívčím nářkem. Všichni strnuli a zadívali se tam, kde zřejmě začínala rvačka. Mladík držel vzpouzející se krasavici pevně za ruku, a ta po něm ze zoufalství vrhala vším, co měla po ruce. Jinými slovy vším, co stálo na nejbližším stolku zrzavých čertů. Ti už se naštěstí namazali, jak zákon káže, a klidně pochrupovali na podlaze.

„Jdeme odsud, s ňavky nejsou žerty,“ zašeptal burdybáč, popadl Nikitu za ruku a vlekl ho k východu. K pranici už se sbíhali výtržníkovi kamarádi.

„Neblázni,“ rozčílil se Nik. „Vždyť jí nikdo nepomůže. Takhle se lidi nechovají.“

Vytrhl se a tryskem se rozběhl k místu, kde naříkala nešťastná zpěvačka. Chlapec nejdřív vůbec netušil, co udělá, ale najednou se mu rozsvítilo. Doběhl a celým tělem nalehl na ruku ňavky držícího rusalku. Sprosťák hekl a překvapením pustil svoji oběť. Ta neztrácela čas a vrhla se ke dveřím. Ňavkové se s divokým hýkáním pustili za ní a cestou popadli i Nika. Táhli ho jako štěně a vůbec jim nevadilo, že chlapec zoufale kope, škrábe a dokonce kouše.

„Ne tak rychle, mládeži, ne tak rychle!“ ozvalo se mu najednou nad hlavou a Nik uviděl, že východ z hostince zatarasili dva lidé, čugajstr a muž kolem pětatřiceti let s hlubokýma modrýma očima. Stařec si nerušeně vyhrnoval rukávy a neznámý se drsně pousmál. Chlapce mrštili pod stůl. Začala nelítostná rvačka. Modrooký měl zjevně pěstní souboje v malíku. Rána a jeden ňavka odletěl na opačný konec sálu. Druhý chuligán se skácel k zemi pod úderem čugajstrovy sukovice. Ňavkové se ale rychle zorientovali, semkli se do půlkruhu a začali ho pomalu svírat, aby svoje nepřátele vytlačili za práh Tří žaludů. „Ten modrooký se pere jako profesionál! Ale kde se tady vzal odborník na bojová umění?“ stihl si ještě pomyslet Nik, když v tom ucítil, jak ho někdo táhne pryč.

„Pohni sebou,“ šeptal mu do ucha burdybáč a táhl ho za barový pult. Za několik sekund už vyskočili zadními dveřmi ven.

„Do sedla a hybaj odsud,“ nepřestával rozezleně šeptat Matěj a skoro násilím strkal Nikitu na Ťunťu. „Jsou s tebou jenom potíže. Proč jsi tam vůbec lezl? Chtěl sis hrát na hrdinu? Tihle ňavkové tě mohli ulechtat k smrti, než bys řekl švec. Proč jsem ti asi vysvětloval, jak jsou nebezpeční? Teď už mají určitě spadeno i na mě.“

„Ale maminka říkala, že by se mělo dívkám v takových situacích pomáhat,“ vyhrkl Nikita, ale hned se zarazil. Zvláštní věc, doma mu šly maminčiny přednášky vždycky na nervy, ale tady na ně vzpomínal skoro na každém kroku. Úzkostí se mu sevřelo hrdlo. Jak rád by se teď dostal za maminkou. I kdyby musel vytrpět hroznou scénu: „Kde jsi byl?! Víš, jakou jsem měla starost?!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Burdybáč.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.