Alchymistova šifra
Zrádcova dýka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Kevin Sands

Alchymistova šifra – Zrádcova dýka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Od té doby, co opustil univerzitu s dvěma tituly z teoretické fyziky, působil jako vědecký pracovník, obchodní poradce, učitel a profesionální hráč pokeru. Jeho bestselerová série Alchymistova šifra získala 28 různých ocenění. Kevin Sands žije v kanadském Ontariu.

Olga Zakis úspěšně ilustrovala desítky knih pro děti a mládež a podílela se na jejich grafické úpravě. Její osobitý, nezaměnitelný styl, který je u ruských čtenářů velmi oblíbený, vyniká zejména v žánru fantasy. Čeští čtenáři její ilustrace znají z úspěšné fantasy série Časodějové. Série Alchymistova šifra představuje její první spolupráci s českým nakladatelstvím.

1. kapitola

„Byla to nehoda,“ hlesl jsem.

Kočár hořel jasně oranžovým plamenem. Konstrukci stravovaly plameny a na silnici dopadaly dýmající cáry hedvábných záclonek. Kostra získala uhlově černou barvu, zatímco z čalounění sedadel uvnitř odletovaly knoflíky jako šlehající blesky.

Tom si s hrůzou tiskl dlaně k obličeji. „Já ti to říkal,“ šeptal a zíral na pomalu se hroutící kočár. Naše boty se bořily do bláta. „Říkal jsem ti to.“

Z ohně sálalo horko, ale ani bez něj bych nevnímal zimní chlad. Obličej mi planul studem. „Byla to nehoda.“

„Já ti to říkal.“

Sally stála vedle Toma, hlavu sklopenou, dlaní si zakrývala oči a do obličeje jí padaly kaštanové lokny. Ještě nikdy jsem ji neviděl tak zklamanou. „Ach, Christophere.“

O dřevěný plot za námi se opíral farmář, jeho žena a dvě malé dcery. Z dálky po nás nervózně pokukoval dobytek. Dívky ohromeně kulily oči. Jejich otec žvýkal stéblo slámy a hodnotil plameny pohledem.

„Něco takovýho sem eště neviděl,“ prohlásil.

„Byla to nehoda,“ zopakoval jsem.

Přikývl. „To teda byla.“

Před námi užasle čekalo dvacet králových mužů na koních. Dva z nich seskočili ze sedel a konejšili čtyři koně, které odřízli od našeho kočáru. Ve vzduchu visel pach kouře a krav.

Tom zasténal. „Proč jsi neposlouchal? Proč? Zbývaly už jenom dvě hodiny a byli bychom zpátky v Londýně, v pěkně suchém pokoji, a setkali bychom se s králem. Všichni by byli spokojení a řekli bychom: Je nám ctí se s vámi zase setkat, Vaše Výsosti, místo abychom říkali: Prokryndáčka, Vaše Výsosti, doufáme, že jste nechtěl ten kočár zpátky, protože tak trochu shořel.“

Sally zavrtěla hlavou. „Ach, Christophere!“

Neměl jsem čas odpovědět. Dorazil velitel naší skupiny. Původně jel vepředu, ale vrátil se, když zpozoroval, že se jeho muži zastavili. Nebo spíš když zpozoroval, jak před vozy se zásobami hoří králův kočár.

Pomalu projížděl bahnem. Jeho kůň, veterán mnoha bitev, se nezdál být vyvedený z míry ohněm.

Lord Ashcombe, králův správce, seskočil ze sedla. Jako obvykle byl celý v černém a měl na sobě kožešinu proti chladu. Zpod pásky přes levé oko se táhla ošklivá jizva až k ústům, jejichž koutek kvůli tomu zůstával pozvednutý v setrvalém úšklebku. Za opaskem měl naleštěné, perletí vykládané pistole, s rukojeťmi obrácenými dopředu.

Chvíli se díval na kočár. Pak mě popadl za límec a přitáhl si mě k sobě.

Jeho hlas skřípal jako štěrk. „Vysvětli mi to.“

„Byla to nehoda,“ řekl jsem.

Tvářil se, jako kdyby mě nejradši přiložil do ohně. Rychle jsem pokračoval.

„Totiž…, ehm… no… Tom a já jsme si povídali a… a já jsem řekl, že by bylo úžasné, kdyby… kdyby se dalo připevnit na kočár dělo. A vystřelit z něj.“

„Nesmysl,“ zavrčel lord Ashcombe. „Zpětný ráz by ho převrátil jako uschlý list.“

„No, ano. To Tom taky říkal. Ale pak mě napadlo: co kdybyste měl dvě děla? Každé na jedné straně, takže byste mohl vystřelit z obou současně. A vyrobit ten kočár z oceli místo ze dřeva, aby se neroztříštil. Pak byste mohli vjet takovým kočárem mezi nepřátele a vypálit z něj. Bylo by to něco na způsob bitevního křižníku, jenže na souši. Pohyblivá dělostřelecká baterie.“

Lord Ashcombe se zahleděl do dálky. „Pohyblivá dělostřelecká baterie…,“ zopakoval. Pak zamrkal. „Proč o tom vůbec uvažuju?“

Sevřel mě pevněji. Na člověka, kterému na pravé ruce zbývaly jen tři prsty, měl opravdu silný stisk. Málem jsem ho upozornil, že mě škrtí, ale pak mě napadlo, že o to mu nejspíš právě jde.

Pokračoval jsem. „Každopádně… ehm… pochopitelně jsme neměli dvě děla, ale… no, víte, jak jsem včera večer vyrobil ty ohňostroje? Na oslavu toho, že se dnes konečně vrátíme do Londýna? Vzpomněl jsem si, že v lékárnickém opasku ještě jednu rachejtli mám.“

Ve skutečnosti jsem tam měl tři, ale nepovažoval jsem za moudré se o tom zmiňovat.

„Takže… no…, řekl jsem Tomovi, že by to ani nemuselo být dělo. Mohli bychom na nepřátele střílet rakety. Nazvat je třeba Blackthornův ohňomet! A… no, to je jedno. Každopádně jsem se nabídl, že mu to ukážu.“

Tom jako kdyby se snažil zanořit do bláta. Jelikož byl zhruba třikrát větší než já, jeho snaha nebyla nijak zvlášť úspěšná.

Pokusil jsem se ho vytáhnout z maléru. „Tom říkal, že to je špatný nápad, opravdu to říkal. Ale já jsem si pomyslel, jak by mohl být výzkum špatným nápadem? Vždycky se dozvíte něco nového, i když neuspějete. Tak to říkával mistr Benedikt.“

To byla částečně pravda. Totiž, můj zesnulý mistr to opravdu říkal – ačkoliv mu to nebránilo v tom, aby mě čas od času potrestal. „Takže jsem přivázal rachejtli k holi a zapálil jsem ji. Měla odletět na louku, ale… no… ta cesta byla hrozně hrbolatá a já… tak trochu se mi vymkla z ruky. Jenom na vteřinku.“

Někdy ale záleží právě na té vteřině. Lord Ashcombe probodl Toma pohledem. „Nemohls ho zastavit?“

„Já to zkoušel,“ zakvílel Tom. „Zkoušel jsem to. Ale víte, jaký je.“

Králův správce se podíval na mě. „Ano,“ řekl nakonec. „Myslím, že vím.“

Pustil mě. Byl jsem moc rád, že můžu zase dýchat. Dokonce jsem si pomyslel, že z toho vyváznu bez zranění.

Potom mi lord Ashcombe urovnal pomačkaný límec. To nevěstilo nic dobrého.

„Nasedněte,“ pokynul.

Vojáci osedlali tažné koně, které osvobodili od zuhelnatělých zbytků kočáru. Kočí se vyhoupl na jednoho z nich. Tom a Sally, s posledním pohledem plným hlubokého zklamání, si vyskočili na další dva – Sally pomohl jeden z vojáků.

„Omlouvám se,“ zamumlal jsem a vykročil jsem k poslednímu volnému zvířeti.

Lord Ashcombe mi zapíchl prst do prsou. „Kam myslíš, že jdeš?“

„Říkal jste, abychom si…“

Pomalu zavrtěl hlavou.

S hrůzou jsem si uvědomil, co tím myslí. „Ale… Jsme ještě pět nebo šest mil od Londýna!“

„Myslíš?“ Zamyšleně se zahleděl na cestu před námi. „Já bych řekl, že takových sedm.“

„Můj pane… Já… Byla to nehoda!“

Lord Ashcombe se vyhoupl do sedla. „Rozumím. Jestli se ti nechce šlapat pěšky…,“ trhl palcem k doutnající hromadě za mnou, „klidně použij ten kočár.“

2. kapitola

Byla tu ještě jedna politováníhodná okolnost.

Na dobré silnici by cesta k městu trvala dvě hodinky, ale sněhové závěje, které zbyly po tvrdé zimě, proměnilo stále teplejší slunce ve vodu a z cest se staly dlouhé pásy bahna, takže trvalo téměř dvojnásobek té doby, než jsem se jím – s nohama úpícíma bolestí – dobrodil na dohled od London Bridge.

Vzdychl jsem. Původně jsme se chystali zastavit na jižním břehu Temže a nechat se převézt přes řeku k Whitehallu, kde král Karel II. čekal na náš návrat. Ale když jsem se teď blížil k mostu, uvědomil jsem si, že jsem zapomněl na něco podstatného.

Neměl jsem čím zaplatit převozníkovi. Když jsme v listopadu s Tomem a Sally opouštěli Londýn a vydávali se na vyzvědačskou výpravu pro krále, lord Ashcombe mi dal plný měšec mincí, abych je použil pro naši potřebu. Peníze se velice hodily, nejdřív v Paříži a pak i po ztroskotání na pobřeží Devonshiru. Ale od prosince, kdy nás lord Ashcombe přijel s královými muži zachránit, platil za všechny naše potřeby on, takže jsem mu peníze vrátil a zůstal jsem na mizině.

Skvělé. Teď se budu muset ještě plahočit přes celé město. Ačkoliv jsem byl příšerně unavený, jednu věc jsem na tom přece jen vítal.

Byl jsem sice pryč jenom čtyři měsíce, ale měl jsem pocit, jako kdyby to byla věčnost. Za celý život jsem neopustil Londýn: nejdřív jsem žil v sirotčinci Cripplegate a potom s mistrem Benediktem v Blackthornově lékárně. Mé poslední cesty byly neuvěřitelně dobrodružné – a děsivé –, ale když jsem teď unavený a zabahněný přecházel London Bridge, cítil jsem obrovskou úlevu.

Život se vrátil.

Vloni Londýn ochromila hrozná morová rána. Když jsem odjížděl, ulice byly prázdné a ve městě vládl strach a pláč. Teď tu panoval obvyklý mumraj.

Ulice nebyly plné tak jako před nemocí, to je pravda. Ale opět po nich proudili lidé: poutníci, chovatelé, kteří vedli ovce na trh, kočí, kteří s klením pokřikovali na pěší, ať uhnou. Byl to ohlušující, ale svým způsobem krásný ruch.

Něco z temnoty však přece jen přetrvávalo. Řada obchodů, jež jsem míjel, byla poškozená – měly rozbité výlohy a vyvrácené dveře. Část obyvatel Londýn v zoufalství opustila a po nich přišli zoufalí lidé – nebo jednoduše zločinci. Některé domy byly vyloupeny.

Při tom pohledu se mi svíral žaludek. Byl jsem pryč hodně dlouho. Co můj obchod? Taky ho vyrabovali?

Měl jsem jít rovnou do paláce, ale nedokázal jsem přestat myslet na lékárnu. Stála víc k severu, ne při cestě do Whitehallu. Přesto jsem ji musel vidět.

Navzdory bolavým nohám jsem přidal do kroku.

Skoro jsem běžel, dokud jsem neuviděl ceduli s velkými červenými písmeny.

BLACKTHORN

Pod ní menší nápis:

ÚLEVA OD VŠECH NEDUHŮ

Slova zdobily zeleně namalované listy břečťanu a zlatý roh jednorožce. Kdysi zářivé barvy dlouhodobým zanedbáváním vybledly a řetězy, na nichž cedule visela, byly pokryté rzí. Výlohy byly špinavé, práh celý od bahna. Čekalo mě tu hodně práce, než vrátím lékárnu do stavu, v jakém měla být.

Ale pořád stála. Žádná rozbitá okna, žádné vylomené dveře. Div jsem se nerozplakal úlevou. Londýn je sice moje rodné město, ale mým domovem byl tenhle obchod, tenhle dar od mistra Benedikta.

A někdo na mě čekal. Z ploché střechy vysoko nade mnou se snesla holubice a se zapleskáním bíločerně kropenatých křídel mi přistála u nohou. Přeběhla mi přes zablácené boty a pozdravila mě zavrkáním.

„Bridget!“

Zvedl jsem ji. Když jsme ráno vyrazili na cestu, pustil jsem ji z klece, aby si protáhla křídla. Odletěla do modré oblohy a takřka okamžitě mi zmizela z dohledu.

„Kde jsi byla?“ pokáral jsem ji. „Musel jsem jít pěšky a úplně sám.“

Zavrkala a přitulila se mi k dlani. Asi jsem jí to nemohl vyčítat. Holubi mají neuvěřitelně dobrý orientační smysl a Bridget byla bystřejší než všichni ostatní ptáci, jaké jsem kdy poznal. Když jsme před třemi dny s lordem Ashcombem vyrazili z Brightonu, byla čím dál neklidnější. Myslím, že chápala, že se vracíme domů.

Aspoň že byla v pořádku. Nechal jsem si ji posazenou na předloktí a vylovil jsem klíč. Právě jsem odemkl, když jsem uslyšel volání.

„Christophere?“

Ohlédl jsem se. Ze dveří hostince U chybějícího prstu naproti přes ulici vyběhla vysoká sedmnáctiletá dívka. Byla to Dorothy, dcera hostinského, v zástěře servírky. Ani se neobtěžovala obléknout si kabát.

„Jsi to ty!“ řekla a na přivítanou mě objala. Kdybych snad měl nějaké pochybnosti o tom, že je mor za námi, teď by se rozplynuly. V den, kdy jsem odjížděl, by se mě nedotkla ani za všechno bohatství králů.

Zasmála se a pustila mě. „Co je nového? Říkal jsi, že budeš nějakou dobu pryč – netušila jsem, že tím myslíš měsíce. Bála jsem se, že ta nemoc… To jsou pistole?“

Dorothy zírala na můj opasek. A opravdu, měl jsem za ním zastrčené dvě křesadlové pistole, rukojeťmi dopředu, jako je nosil lord Ashcombe. Ačkoliv ty moje nebyly ani zdaleka tak pěkné jako zbraně králova správce. Žádné ořechové dřevo vykládané perletí, hlaveň zdobená rytinami, chránič kohoutku. Prostě obyčejné, funkční pistole.

Po naší cestě do Paříže a Devonshiru – a vzhledem k tomu, že můj protivník Havran stále zůstával na svobodě – mi lord Ashcombe přikázal, abych začal nosit zbraň. Tom mě chtěl naučit šermovat – sám cvičil s mečem od chvíle, kdy jsme vyrazili do Francie. Během dvou měsíců, po které jsme uvázli na jižním břehu Anglie, kde nás držely bouře a obavy z šířícího se moru, se Tomovi věnovali královi vojáci a podrobili ho přísnému výcviku. Nejenže trénoval s mečem – se starobylým posvátným mečem jménem Věčnost, kterou mu v Paříži věnoval tajný řád rytířů templářů –, taky se naučil zacházet s kopím, válečnou sekerou a halapartnou.

Můj kamarád byl větší a silnější než kdokoliv, koho jsem kdy znal, a lepšil se udivujícím tempem. Už teď byl docela dobrý bojovník, když uvážíme, jak krátce se věnoval tréninku. Nebyly o tom sebemenší pochyby: opravdu už dokázal zacházet s mečem.

Mně to tolik nešlo. Trochu jsem s ním trénoval – tím myslím s mečem, na halapartnu jsem neměl dost síly. Ale lákaly mě spíš střelné zbraně. Po hodinové přednášce lorda Ashcomba o tom, že střelný prach není hračka – kterou jsem považoval za zbytečně dlouhou a Tom se Sally za příliš krátkou –, jsem každý den cvičil s mušketou, karabinou i pistolí. Dospěl jsem do stavu, kdy jsem dokázal spolehlivě zasáhnout láhev na dvacet metrů – s mušketou na čtyřicet – a celkově vzato jsem ze sebe měl docela radost.

Královi vojáci viděli, jak si užívám kouř, zpětný ráz i prásknutí výstřelu, a tak mi několik dní před návratem do Londýna a před mým oslavným ohňostrojem věnovali dvě pistole. Nevšímal jsem si toho, jak si Tom zakryl obličej rukama a jak zděšeně se Sally zatvářila, a hrdě jsem si je zasunul za opasek.

Se svolením lorda Ashcomba jsem si je tam od té doby už nechal. Navíc jsem do lékárnického opasku, který kdysi patříval mistru Benediktovi a který jsem teď nosil pod šaty já, přidal střelný prach, pěchovací papír a náboje. Pokud by šlo do tuhého, měl jsem zásoby na dvanáct ran.

Ve společnosti králových vojáků s pistolemi za opaskem nebyl problém. Ale teď, po návratu do Londýna, byl Dorothyin údiv pochopitelný. Jako učedník jsem nesměl nosit žádné zbraně. Napadlo mě, že je budu muset dát pryč. Zrovna když už jsem si zvykl na jejich váhu.

Nemohl jsem Dorothy prozradit, proč je mám: nesměl jsem nikomu vykládat, že pracuji pro krále. Před odjezdem jsem jí řekl, že jedu za mistrovými přáteli do Oxfordu, abych se vyhnul moru. „Ehm… jo. No…, cesty jsou teď dost nebezpečné. Tak mě napadlo…, chápeš?“ Změnil jsem téma. „Vypadá to tu líp.“

Rozzářila se. „Mnohem líp. Lidi se vrátili. Dokonce máme podnájemníky.“

To jsem rád slyšel. „Vážně?“

„Ano! Prodejce vlny, podkováře a taky nového lékaře! Přijel před měsícem, aby pomohl postavit město na nohy. Otec se ho snaží přesvědčit, aby tu zůstal. Když je doktor Parrett po smrti…“

Ta připomínka mě naplnila smutkem. Doktor Parrett položil život za obyvatele tohoto města – a taky přímo za mě. Byl to skvělý člověk. Doufal jsem, že nový lékař bude aspoň z poloviny tak slušný jako on.

„A kde je Tom?“ zeptala se Dorothy nenuceně.

Potlačil jsem úsměv. Už nějakou dobu jevila o mého kamaráda zájem. Na cestách Tom ještě vyrostl – ačkoliv to bylo neuvěřitelné – a trénink spolu s tvrdým životem ho zbavil posledních zbytků buclatosti. Se svými dlouhými vlasy teď vypadal jako Viking. Až ho Dorothy uvidí, přímo se do něj zblázní.

„Taky se vrátil,“ odpověděl jsem bezvýrazně.

„Vyřiď mu, ať mě přijde pozdravit.“

„Neboj, vyřídím.“

Ještě mi přátelsky pokynula rukou a odešla. Vstoupil jsem dovnitř.

A ocitl jsem se doma.

Omšelý a dobře známý pult v rohu. Stoly s nádobami, sklenicemi a různými pomůckami. Vycpaná zvířata coby koníček mistra Benedikta – i můj.

Nejvíc mě však zasáhla ta vůně. Těžká vůně koření, bylin a květin. Zavalila mě jako vlna a spolu s ní i záplava vzpomínek. Jako kdyby mě vítal můj mistr. Oči se mi proti mé vůli zalily slzami.

Nebuď smutný, uslyšel jsem v duchu jeho hlas. Pořád žiju v tvém srdci.

A to byla pravda. Věděl jsem, že na mě dává pozor, a to mi přinášelo obrovskou útěchu. Někdy, jako třeba v téhle chvíli, mi to nicméně nestačilo.

Otřel jsem si oči a prošel se po obchodě. Bridget se mi vznesla z ruky a poletovala od stolu ke stolu, jako kdyby zdravila všechna místa, po kterých se jí stýskalo. Usmál jsem se, když si vybrala svoje oblíbené místo vysoko na policích mezi sklenicemi. Všechno bylo tak, jak jsem to tu nechal.

Skoro.

První rozdíl spočíval ve čtyřměsíční vrstvě prachu, který pokrýval úplně všechno. Tohle by mistr Benedikt nepřipustil. Budu to tady muset pořádně uklidit.

A za druhé tu byl dopis.

Někdo ho postavil na pult. Opřel ho o antimonový pohárek, který vzal z jednoho stolu, abych ho v žádném případě nemohl přehlédnout.

Zmateně jsem dopis vzal do ruky. Byla na něm jen dvě písmena.

Ch. R.

Ch. R. Christopher Rowe. Já.

Otočil jsem ho a uviděl jsem, že je zapečetěný červeným voskem, ale nebyl do něj otištěný žádný znak ani erb. Byl to jen prostý kruh vosku.

Zamračil jsem se. Kdo ho tu nechal? A jak se dostal dovnitř?

Přední dveře byly zamčené. Zkontroloval jsem i dílnu – zadní vchod byl zavřený na závoru, jak jsem ho nechal.

Napadlo mě, že jsem v listopadu odjížděl do Francie ve spěchu. Že bych ho tenkrát přehlédl?

Ne. Na stole, kde původně stál ten pohár, jsem viděl kroužek bez prachu. Ten, kdo tu dopis nechal, tady musel být nedávno.

Zvedl jsem ruku, abych zlomil pečeť, ale nedostal jsem se k tomu. Za zády mi zacinkal zvonek a dveře se otevřely.

Předpokládal jsem, že je to zase Dorothy. „Poslyš, nedala jsi…“ začal jsem.

Pak jsem se ale zarazil a s ohromením i radostí jsem zůstal zírat na muže, který vstoupil do mého obchodu.

„Simone!“

Byl to Simon Chastellain, mladý vikomt d’Aviron, synovec Marina Chastellaina, nejstaršího přítele mistra Benedikta. Poprvé jsem se s nimi setkal v Paříži.

Nedokázal jsem uvěřit, že je Simon tady. „Co děláte v Londýně?“ zeptal jsem se. „A jak jste věděl, že jsem zpátky?“

Neodpověděl. Vykročil ke mně, paže zvednuté a zvláštní výraz v obličeji. Nacpal jsem tajemný dopis do kabátu – předpokládal jsem, že mě Simon jde obejmout.

Místo toho na mě padl.

Pod jeho tíhou jsem se zapotácel a vrazil jsem do pultu. Slyšel jsem, jak antimonový pohár padá na zem a s tlumeným rachotem se kutálí po podlahových prknech pryč.

Pokoušel jsem se Simona udržet. „Simone? Co se…?“

Pod rukama, kterýma jsem ho objímal, jsem cítil vlhkost a teplo. A když Simon sjel k podlaze, pochopil jsem proč. Měl jsem je celé od krve.

A Simonovi trčela ze zad dýka.

3. kapitola

„Pomoc,“ zachraptěl jsem.

Potom jsem zavolal o něco hlasitěji: „Pomoc. Pomoc!“

Simon sklouzl na zem. Byl při vědomí, ale zmatený. „Christophere?“

Pokusil se překulit na záda, ale zabránil jsem mu v tom. Dýka trčela ve zvláštním úhlu mezi žebry. Kdyby na ni nalehl, zarazil by si ji hluboko do plic.

Položil jsem ho na břicho a přitiskl ho k zemi. „Zůstaňte tady,“ pokynul jsem. „Nehýbejte se. Pomozte mi někdo!“

Vypadalo to, že Simon je v šoku. Hmátl rukou za sebe, jako kdyby hledal zdroj bolesti. Strhl jsem jeho ruku stranou.

„Nehýbejte se,“ zopakoval jsem a zastrčil mu ruce pod tělo. Zabodnutá dýka vypadala ohavně, ale nechal jsem ji tam, kde byla. To mě naučil můj mistr.

Pokud se něco zarazí do těla, říkal, buď velice opatrný, než ten předmět vytáhneš. Může jít o jedinou věc, která brání smrtícímu krvácení.

Co mám dělat? zeptal jsem se ho.

Sežeň nějakého chirurga. Okamžitě.

O žádném chirurgovi jsem ale nevěděl. Jeden bydlíval o dvě ulice dál, ale ten odjel minulé léto před morem. Netušil jsem, jestli se už vrátil, ani jestli je ještě naživu.

Ale… Dorothy. Mluvila přece o lékaři.

Nelíbilo se mi, že bych měl Simona opustit, ale neměl jsem na výběr. Znovu jsem mu stiskl ruce a zastrčil mu je pod břicho. „Zůstaňte takhle, ano? Hned se vrátím.“

Simon pořád vypadal zmateně, ale přikývl. „Co se stalo?“

Neodpověděl jsem. Místo toho jsem přeběhl přes ulici a vykřikl jsem: „Pomoc!“

Dorothy mi vyšla naproti ke dveřím hostince. „Christophere? Co se stalo?“

„Můj přítel… je zraněný. Je tady ten doktor? Potřebuju ho.“

„Ano, je tady… Tvůj přítel? Je to Tom?“

„Cože? Ne, Tom ne. Kde je ten doktor?“

Byl právě v jídelně: podsaditý muž, nepříliš vysoký a se širokým knírem. Seděl naproti kučeravému chlapci v modré zástěře učedníka. Teď zvedl hlavu, stejně jako několik dalších hostů, kteří přestali popíjet a sledovali rozruch.

„Co se děje?“ zeptal se se silným severním přízvukem.

Nestál jsem o zástup zvědavců. A bodná rána by je jistě přilákala. A tak jsem řekl jen: „Simon…, můj přítel…, měl nehodu.“

Lékař už vstával. Všiml si mých zakrvácených rukou. „Přines mi brašnu,“ pokynul učedníkovi.

Chlapec vyběhl po schodech nahoru a my dva jsme se zatím vrátili do lékárny. Když lékař uviděl Simona na zemi, s dýkou trčící ze zad, zastavil se na prahu.

Podíval se na mě. „To je tedy pořádná nehoda.“

„Nebylo to…“ Neměl jsem čas na vysvětlování. Ani jsem nevěděl, co se vlastně stalo. „Takhle sem přišel.“

Lékař se na mě znovu zkoumavě podíval, ale jen krátce. „Musíme ho přesunout. Kde máš postel?“

„Nahoře.“

Každý jsme vzali Simona pod jednou paží. Když jsme ho zvedli, vykřikl. Podíval jsem se na lékaře.

Zavrtěl hlavou. „Nedá se nic dělat.“

Šli jsme pomalu a opatrně, abychom neuhodili se Simonem o stěnu. „Nevytáhl jsi tu dýku,“ poznamenal lékař, zatímco jsme se vlekli po úzkém schodišti.

„Můj mistr mě učil, abych to nedělal.“

„Hodný kluk.“

Lékařův učeň dorazil s brašnou ve chvíli, kdy jsme vnášeli Simona do mého pokoje. Všude byly stohy knih, vyskládané do takové výšky, že se nakláněly jako stromy ve větru.

Lékař nám vyklidil cestu tím, že je jednoduše odkopl. Stohy se hroutily a porážely další a další. Za chvíli tu byla jediná hromada kůže a papíru. Trhl jsem sebou, když jsem viděl, jak špatně se s nimi zachází.

Lékař se nicméně staral jen o svého pacienta. Jemně jsme položili Simona na postel, obličejem dolů. Znovu vykřikl a zůstal nehybně ležet. Dýchal krátce a přerývaně.

„Ustup.“ Lékař mě odstrčil. Učeň prokličkoval mezi knihami k mému stolu, udělal na něm místo a začal rozkládat mistrovy nástroje.

Překvapilo mě, kolik mezi nimi bylo nožů a pilek. „Vy jste chirurg?“

„Sloužil jsem v armádě,“ řekl lékař, jako kdyby to byla odpověď na mou otázku. Což nejspíš byla. Jistě už viděl mnohem horší zranění než tohle. „Nepatřím k jejich cechu, jestli se mě ptáš na tohle. Hodláš jim to oznámit?“

Ptal se vážně. Podle zákona měli všechny operace provádět členové Společnosti holičů a chirurgů. Za tohle by se dostal do vážných potíží. „Ne.“

„Tak dojdi pro svého mistra. Budu potřebovat pár věcí.“

„Já nemám mistra,“ řekl jsem.

Zamračil se. „Nemluv nesmysly, chlapče. Copak tam dole není jeho obchod?“

„Ne, ten je můj. Je… Můj mistr byl zavražděn. Vloni. Odkázal mi ten obchod i celý dům. Měl jsem dostat nového mistra, ale cech lékárníků se mnou nechce mít nic společného.“

Lékař si odfrkl. „Politika, co?“

Přikývl jsem.

„Tak dobře,“ řekl. „Pozlobíme cechy společně, co ty na to?“ Zazubil se. „Potřebuji vodu, nejmíň čtyři džbery, a tolik látky, kolik seženeš. A potom mi přines něco, čím zakrýváš rány.“

„A něco na bolest?“ zeptal jsem se.

„Ne, dokud nebudu hotový. Tak běž. A ty,“ kývl na svého učně, „odkliď ty zatracené knihy.“

Udělal jsem, co po mně ten lékař chtěl. S hrudníkem sevřeným panikou jsem seběhl ze schodů. Látky nebyly problém – měli jsme tu spousty hadříků na utírání rozlitých léků. Pokud šlo o vodu, za normálních okolností bych jí měl plný sud, ale voda v něm teď byla čtyři měsíce stará a zatuchlá. Musel jsem ke studni.

Litoval jsem, že tu nejsou Tom a Sally. U dveří hostince jsem si však všiml ustarané Dorothy, a tak jsem požádal o pomoc ji. Každý jsme popadli dva džbery, naplnili je a udýchaně je dovlekli do mého pokoje.

Učeň je od nás převzal ve dveřích. Statná postava lékaře nám stínila výhled, ale viděl jsem, že rozřezal Simonovy šaty.

Na prostěradle byla krev. Dorothy při pohledu na ni zbledla a zbělala ještě víc, když se lékař pustil do práce a Simon zavyl. Odvedl jsem ji dolů do obchodu.

Přilétla ke mně Bridget, poplašená vším tím zmatkem. Chvíli jsem ji pochoval a položil jsem ji na pult. „Musím poslat zprávu do Whitehallu.“

Moje slova byla tak nečekaná, že Dorothy rázem zapomněla na výjev v mém pokoji a zůstala na mě zírat. „Do paláce?“

„Ano.“ Načmáral jsem pár řádků na kus papíru, který jsem vytáhl zpod pultu. „Dokážeš sehnat někoho, kdo to zanese lordu Ashcombovi? Ten vzkaz se musí dostat přímo k němu a musí si ho hned přečíst. Za toho poslíčka ti zaplatím, jenom mi to pak připomeň.“

„Ashcombovi?! Královu správci?! Christophere, do čeho ses to namočil?“

„Prosím, Dorothy. Vážně potřebuju tvoji pomoc.“

Chvíli na mě ještě civěla a pak se podívala na pistole za mým opaskem. Vzala ode mě dopis. „Odnesu to tam sama.“

„Děkuju,“ přikývl jsem vděčně.

Ve dveřích se zastavila a ohlédla se na mě. „Změnil ses,“ řekla.

Opravdu? Tak jak to, že jsem si pořád připadal jako neužitečný, bezradný kluk smýkaný vírem událostí, kterým nerozumí? Ani jsem nedokázal ochránit svoje přátele.

Dorothy odešla. Snažil jsem se nevnímat Simonův křik a pustil jsem se do práce.

4. kapitola

Prvním úkolem bylo připravit medovou mast. Šlo o recept mistra Benedikta a měla se nanášet na rány. Jakmile byla hotová, odnesl jsem ji nahoru a nechal ji na chodbě před svým pokojem. Potom jsem se vrátil do dílny, abych se pustil do přípravy něčeho proti bolesti. Výtažek z vrbové kůry nemohl na takhle silnou bolest stačit – potřeboval jsem makový odvar.

Bridget poletovala po dílně, rozrušená Simonovým křikem, ale neměl jsem čas ji uklidňovat. Znovu jsem zalitoval, že tu není Tom a Sally. Práce mě naštěstí rozptýlila a Simonovy steny s ubíhajícím časem slábly. Doufal jsem, že to je známka toho, že operace končí, a ne toho, že…

Zachvěl jsem se. Nechtěl jsem na to ani pomyslet.

Jen co byl makový odvar hotový, odnesl jsem ho nahoru. Zdálo se, že právě včas, protože lékař s učněm už obvazovali Simonovu ránu. Použili i medovou mast – viděl jsem, jak mu ji rozetřeli po zádech.

„Nech ten odvar tady,“ pokynul mi lékař. Poslechl jsem a vrátil se dolů, kde jsem přecházel po obchodě sem a tam a čekal jsem.

Když dorazil lord Ashcombe, měl s sebou čtyři vojáky. Dva zůstali u koní a dva ho doprovodili dovnitř.

„Kde je Chastellain?“ zeptal se.

„Nahoře,“ odpověděl jsem. „Lékař…“

Než jsem stačil domluvit, lékař sešel dolů a zastavil se na prahu. V ruce držel hadr a šaty měl potřísněné krví.

Zůstal zírat na vojáky, na jejich kožené košile ozdobené královským erbem. Pak si všiml lorda Ashcomba a ohromeně se otočil ke mně.

Poznal v něm králova správce. Vzhledem k Ashcombově černému oblečení, jizvě na obličeji, pásce přes oko a poraněné ruce to nebylo těžké. Přesto jsem je představil.

„Lord Richard Ashcombe, markýz z Chilliunghamu,“ řekl jsem. „A doktor…“ Uvědomil jsem si, že neznám jeho jméno.

„Kemp,“ doplnil lékař a mírně kývl hlavou. „John Kemp z Newcastlu.“

Tím se vysvětloval jeho severní přízvuk. Zmateně se na mě pousmál. Dokázal jsem uhodnout, co si asi myslí: Učeň bez mistra, zato s pistolemi, a králova pravá ruka. Co se tady děje? Byl jsem rád, že se nezeptal.

„Jaký je jeho stav?“ oslovil ho lord Ashcombe.

„Myslím, že dobrý,“ řekl doktor Kemp a já jsem vydechl úlevou. „Váš přítel má vynikající šanci na zotavení.“

„Slyšel jsem, že ho bodli dýkou do zad.“

„M-hm. Ano. To za normálních okolností život zrovna neprodlužuje. Ale v tomto případě musím říct, že váš přítel měl andělské štěstí.“ Něco ještě jednou otřel do hadru a pak nám ten předmět ukázal.

Byla to dýka. Lord Ashcombe si ji od něj vzal a převrátil ji v ruce.

Zbraň měla zvláštní tvar, jaký jsem ještě nikdy neviděl. Měla velkou kuželovitou hrušku a hladkou válcovitou rukojeť. Jílec téměř chyběl – dlouhé a ploché ostří bylo jednoduše zasazeno do rukojeti, ale jeho špička teď byla ošklivě ohnutá.

Zadíval jsem se na dýku. „A tohle ho nezabilo?“

„Jak jsem říkal, měl andělské štěstí. Když ho náš rádobyvrah bodl, dostala se mu do cesty – jak jsi říkal, že se tvůj přítel jmenuje? Simon? – Simonova páteř.“

Lékař si vzal dýku zpátky, aby nám to ukázal. „Hrot se nárazem na obratel ohnul, takže nemohl proniknout hlouběji. Místo toho sklouzl ke straně a zůstal trčet v ráně pod ostrým úhlem, vidíte? K vnitřnostem vůbec nepronikl.“

Lord Ashcombe si zamyšleně prohlížel dýku, zatímco doktor Kemp pokračoval. „Samozřejmě má poraněné svaly a pár týdnů bude trpět bolestmi, ale pokud zabráníme infekci, měl by se uzdravit. A poděkovat svému nebeskému strážci. O pár centimetrů výš nebo níž, a ochrnul by. O pár centimetrů doprava nebo doleva, a byl by mrtvý.“

Lord Ashcombe přikývl a obrátil se ke mně. „Kdo to udělal?“

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Simon vešel dovnitř a zhroutil se.“

„Díval ses po svědcích?“

Začervenal jsem se. „Nenapadlo mě… Bál jsem se o… Ne.“

Lord Ashcombe pokynul královým vojákům, ať prohledají okolí, a znovu oslovil lékaře. „Můžeme si s ním promluvit?“

„Můžete to zkusit, ale dneska z něj moc nedostanete. Dal jsem mu silnou dávku makového odvaru, který mu připravil váš mladý přítel, takže bude hodně omámený. Pokud už přímo nespí.“

Lord Ashcombe vydusal po schodech nahoru. Z bot mu opadávaly kousky bláta. Já i lékař jsme ho následovali. Učeň se tu mezitím snažil uklidit, ale krev z prostěradla se mi už nikdy nepodaří vyčistit.

Simon dřímal na břiše, z otevřené pusy mu vytékaly sliny a záda mu zakrýval silný obvaz. Oblečení na zádech měl zarudlé od krve.

„Chastellaine,“ řekl lord Ashcombe. „Vikomte.“

Simon slabě zasténal.

„Viděl jste, kdo vás napadl?“

„Hm?“

„Váš útočník. Viděl jste ho?“

„Ne. Záda. Něco… bolelo.“

„Kdo to mohl být?“

Někdo mě napadl. Někdo velice pravděpodobný. „Byl to Havran?“ zeptal jsem se a klekl si vedle postele. „Simone? Byl to Havran?“

„Hm?… Ne.“

„Neviděl jste, kdo na vás zaútočil,“ poznamenal lord Ashcombe. „Jak víte, že to nebyl on?“

„Protože Havran je mrtvý,“ zamumlal Simon a usnul.

5. kapitola

Zůstal jsem na Simona zírat.

Havran – muž, který zavraždil Marina Chastellaina, Simonova strýce a celoživotního přítele mistra Benedikta, a který hrozil, že zavraždí i mě – byl po smrti?

Nedokázal jsem tomu uvěřit. „Jak?“ Zatřásl jsem Simonovým ramenem. „Jak víte, že je Havran mrtvý, Simone!“

„No tak, no tak.“ Doktor Kemp mě odtáhl za loket. „Víš přece, že tohle bys neměl.“

„Ano, jistě. Omlouvám se.“ Po makovém odvaru Simon nemohl odpovídat. A každopádně potřeboval odpočinek. Mistra Benedikta by zklamalo, kdyby viděl, co jsem právě udělal. Zastyděl jsem se.

„Omlouvám se,“ řekl jsem znovu, tentokrát spíš svému mistrovi než komukoliv jinému. Ale Simonova slova mě ohromila. Už řadu měsíců se nade mnou vznášel Havranův stín. Jak mohl být prostě mrtvý?

„Čekají nás v paláci,“ řekl lord Ashcombe, „a tady dnes žádné odpovědi nezjistíme. Jdeme.“

Nelíbilo se mi, že tu Simona nechám, ale opravdu jsme tu nemohli udělat nic dalšího. Přikývl jsem. V hlavě mi vířily myšlenky. Byl jsem tak ohromený, že jsem málem zapomněl zaplatit lékaři.

„Někde tu mám pár mincí,“ zamumlal jsem. Ve skutečnosti jsem jich měl spoustu, ale byly uložené pod slamníkem, na kterém právě ležel Simon, a nepovažoval jsem za rozumné lovit z postele zlato před zraky cizích lidí. „Přinesu vám je do hostince.“

Lord Ashcombe zasáhl. „Pošlete účet do Whitehallu.“

Doktor Kemp povytáhl obočí a znovu se na mě zmateně pousmál. Nic jsem nevysvětloval. Konečně jsem si ale vzpomněl, že jsem se mu ještě nepředstavil. „Jsem Christopher Rowe.“

„Velmi dobře, pane Rowe,“ přikývl lékař pořád s úsměvem. „S vaším svolením se sem budu vracet, abych pokračoval v ošetřování pacienta, jak bude třeba.“

Lord Ashcombe si promluvil se svými vojáky – nepodařilo se jim najít žádné svědky napadení. Jednoho tu nechal pro případ, že by se vrah vrátil, aby dokončil, co začal, a pokynul mi, ať si zatím půjčím jeho koně. Vzal jsem s sebou Bridget a vyhoupl se do sedla.

Z velkého vojenského koně jsem byl trochu nervózní. Tom, Sally i já jsme se sice naučili jezdit, když jsme čekali na návrat do Londýna, ale trénoval jsem jenom s tažnými koňmi, kteří byli menší a měli klidnější povahu. Síla tohohle zvířete mi naháněla strach.

„Nějaký problém?“ zeptal se mě lord Ashcombe.

Nechtěl jsem přiznat, že se bojím, a tak jsem místo toho řekl: „Děkuju, že jste mi přijel na pomoc. Já jenom… nedokážu uvěřit, že je Havran po smrti.“

„Proč ne?“

„No… totiž, byl tak obratný. Myslel jsem, že je moc chytrý na to, aby se nechal chytit.“

„Každý ničema se považuje za neporazitelného,“ odpověděl lord Ashcombe. „Ta dýka v Simonově zádech by ti měla připomenout, že ať rolník, nebo šlechtic, všichni jsme smrtelní.“

Ve Whitehallu jsem ještě nebyl. Palác, sídlo anglických králů od Jindřicha VIII., se rozkládal v západní části Londýna, v blízkosti Temže a kus cesty za hradbami města. Tom a já jsme se k němu během vzácných svátků už několikrát vypravili, abychom se na něj podívali, ale palác stál míle od našich domovů a cestou nás vždycky něco rozptýlilo.

Když jsem do něj vjížděl s lordem Ashcombem, viděl jsem, že dostává své pověsti. Jednalo se o rozlehlé bludiště, každá část postavená v jiném stylu, od prostého Scotland Yardu z cihel a kamenů přes svažité střechy a šedivou hodinovou věž kasáren jízdní stráže až po Holbeinovu bránu s osmibokými věžemi v každém rohu, která připomínala miniaturní pevnost a tyčila se nad hlavní silnicí. Její čtyři metry vysoký oblouk umožňoval průjezd i nadměrně velikým vozům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alchymistova šifra – Zrádcova dýka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.