Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Camille Aubray

KMOTRY

Z anglického originálu The Godmothers,
vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers
v New Yorku v roce 2021, přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8282. publikaci.

Redakce Květa Svárovská
Korektura Karolína Stránská
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

THE GODMOTHERS. Copyright © 2021 by Camille Aubray LLC.
Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.
Translation © Věra Kotábová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-599-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-598-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-200-4 (print)

Pro Rose

PROLOG

NICOLE

New York, duben 1980

Dokud mému manželovi nenabídli místo v Bílém domě, nikdy jsem nemusela žádat svoji kmotru o laskavost. Bylo to v dubnu roku 1980. S Jamesem jsme tou dobou bydleli v New Yorku teprve rok. Seznámili jsme se v Paříži, kde jsme se i vzali, ale protože jsme oba byli rodilí Američané, považovali jsme Spojené státy za svůj domov a rádi jsme se tam vrátili. Usadili jsme se na Manhattanu a docela si tam zvykli. Já jsem nastoupila do Time Inc. a připravovala jsem pro ně rešerše, James působil v advokátní kanceláři.

Jednoho krásného jarního dne mi James oznámil: „Dneska jsem měl zajímavý rozhovor se Cyrusem Vancem. Chce, abych s ním šel do Washingtonu na ministerstvo zahraničí.“

„Ministr zahraničí stojí o to, abys pro něho pracoval?“ opakovala jsem ohromeně. Probírali jsem to při svíčkách u večeře v naší oblíbené restauraci, stejně jako každé důležité rozhodnutí.

„Nebude to nic snadného, protože prezidenta Cartera dusí kvůli té krizi s rukojmími v Íránu,“ připustil James. „Ministr Vance je sice dobrý vyjednavač, ale v Bílém domě se kvůli tomu teď hodně přou. A chudáku Vanceovi se zrovna zhoršila dna, tak se jede léčit na Floridu. Řekl mi, abych tu nabídku na práci doma probral ‚s manželkou‘.“

Protočila jsem panenky. „Předpokládám, že mám štěstí, že neřekl ‚se ženuškou‘,“ zamručela jsem.

James se zakřenil. „Jakmile se vrátí z té zdravotní dovolené, bude chtít vědět, jak jsme se rozhodli. Když budeme souhlasit, FBI nás začne prověřovat. Budou zkoumat všechno o nás dvou – naše přátele, rodiny, dosavadní práci, budou zpovídat i lidi, co nás znají. Vance tvrdí, že mu mám říct všechno předem – čistě proto, aby nedošlo k nějakému překvapení.“

„Což má znamenat co?“ zeptala jsem se, protože jsem pořád ještě nebyla úplně v obraze.

„Vždyť víš. Musí vyšetřit, jestli v naší minulosti nebo v minulosti našich příbuzných není něco, kvůli čemu by nás mohli vydírat, něco v tom smyslu. Řekl jsem mu, že já pocházím ze skromných poměrů a že neznám čestnější a hodnější lidi než tvou rodinu.“

Pak mi dal v mihotavém světle svíčky láskyplnou manželskou pusu, díky čemuž jsem si připadala zvlášť milovaná. „Takže neměj obavy, všechno půjde hladce,“ uzavřel debatu. A spokojeně dojedl hovězí po burgundsku. Přikývla jsem.

Jenže to, že by měli prověřovat moji rodinu, mě bůhvíproč znepokojilo. Nejenže se mi pořád vkrádaly do mysli tísnivé představy, jako by někde v periferním vidění číhaly mlhavé přeludy, ale když jsem se jim pokusila postavit čelem, zpravidla se stáhly do nějakých tmavých koutů, odkud pocházely. Rychle jsem si lokla červeného vína, abych je zaplašila a uklidnila se.

Krátce poté jsme jeli navštívit moji matku do Westchesteru. Jednoho časného rána si James šel zahrát tenis s kamarádem, který bydlel poblíž, a já se rozhodla zbavit se úzkosti, která ve mně pořád hlodala. Pověděla jsem matce o té nabídce práce a šla jsem rovnou k věci. Zeptala jsem se: „Má naše rodina nějaké kostlivce ve skříni?“

Zarazilo mě, že se začervenala a pohlédla stranou. Vypadala trochu provinile, ale pak se vzpamatovala a odpověděla: „Ani ne. Rozhodně ne za tvého života. Ale proč by James chtěl jít do Washingtonu? Tvoji bratři mají za to, že Carter je kvůli té krizi s rukojmími v pěkné bryndě.“

Moji starší bratři měli obvykle při večeři na Den díkůvzdání ve zvyku pronášet podobně chmurná proroctví. Dneska už musím souhlasit, že doba skutečně nebyla příznivá. Ale v tu chvíli mi nedělala starosti politika; šlo mi o rodinnou historii. Pokusila jsem se od matky vyzvědět víc, ale znala jsem ji dost dobře na to, abych věděla, že se mi to nepovede.

A navíc ve mně ten její rychlý úhybný pohled zase zažehl jiskřičku úzkosti. Tentokrát už jsem ale byla odhodlaná přijít tomu na kloub. A hned jak matka odešla ke kadeřnici, usoudila jsem, že jediný člověk, který mi může pomoct, je moje kmotra. Bydlela hned vedle, v malé enklávě u moře tvořené pouhými čtyřmi domy na mrňavém výběžku půdy s výhledem na longislandský průliv. Naši příbuzní se sem odstěhovali po letech života v Greenwich Village.

Znala jsem každý centimetr místních dvorků, kde jsem si hrávala s bratranci a sestřenicemi, a každé zákoutí malé zátoky, kde jsem se naučila plavat ve slané vodě. Samozřejmě postupem času, kdy jsem studovala a dospívala v Evropě, vzpomínky bledly a vytrácely se podobně jako odliv, který ustupuje zpátky do moře.

Ale když jsem teď šla přes trávníky a po oblázkové příjezdové cestě ke kmotřinu domu, všechny vzpomínky se mi vracely. Znovu jsem se cítila jako malá holka, nakukovala jsem do arkýřových oken její jídelny na velký starodávný stůl, kde předsedala tajemným schůzkám s matkou a mými dvěma tetami. Pořád je vidím s hlavami u sebe, jak něco dojednávají tichými spikleneckými hlasy a umlkají pokaždé, když do pokoje vběhnou děti.

S bratranci a sestřenicemi jsme vždycky mluvili o ženách v naší rodině jako o „kmotrách“. Když mi bylo deset, zbožňovala jsem staré řecké a římské báje a pověsti a měla jsem období, kdy jsem si představovala, že kmotry jsou bohyně v přestrojení.

Dokonce i jejich jména mi zněla bájně: Filomena, Lucy, Amie, Petrina. Čtyři mocné čarodějky kující pikle nad kotlíkem, v němž vařily kouzelný lektvar. Už samotný fakt, že tyhle čtyři švagrové šly svým dětem vzájemně za kmotry, dává člověku představu, jak uzavřená naše rodina tehdy byla. Věřily, že cizí lidé představují nebezpečí a je potřeba k nim přistupovat s podezřením. Ale my děti, podobně jako většina mladých lidí, jsme onu nedůvěru v okolí překonaly, protože jsme věděly, že se potřebujeme rozletět a přes všechny nástrahy si musíme najít své místo ve velkém světě.

Našla jsem svoji kmotru stát na velkorysé verandě jejího viktoriánského domu. Nesla se zpříma a hlavu měla hrdě vztyčenou. Bylo jí něco kolem pětapadesáti let, pleť měla hladkou a smetanovou, téměř bez vrásek, a vlasy, stočené vzadu na hlavě do uzlu, byly dosud tmavé a lesklé. Třebaže už žila v Americe po desetiletí, stále si uchovávala starosvětské evropské manýry. Většině lidí se zdálo, že jim svýma mandlovýma očima vidí hluboko do nitra, což je lekalo. Ale ke mně, své kmotřence, se vždycky chovala laskavě.

„Buongiorno, cara Nicole,“ řekla, když jsem ji políbila na tvář.

Z jejího domu byl exkluzivní výhled na snový šedomodrý longislandský průliv. S potěšením jsem si všimla, že na verandě pořád stojí staromódní kovová houpačka, se sedákem i opěrákem připomínajícími vrbové pletivo jako u košíků, dost velká pro nás pro obě. Posadily jsme se, zabořily se do polštářů a povídaly si o počasí.

Po chvíli dala na svůj instinkt a zeptala se mě: „Co potřebuješ, Nicole?“

Znovu se ve mně vzedmula neblahá předtucha projevující se mrazením v kostech, pocit, který jsem nedokázala pochopit. Třeba ve všech rodinách existuje nějaké tajemství, nevím. Problém je v tom, že člověk nemůže zapomenout na něco, co nikdy pořádně nevěděl. Napadlo mě, že už nikdy nebudu mít lepší příležitost, abych se jí mohla svěřit se svými vnitřními démony.

Řekla jsem jí o Jamesově nabídce důležité práce a o možnosti, že budou prověřovat naši minulost. Třebaže se její výraz nezměnil, slyšela jsem, jak rychle a tiše vydechla. To mi stačilo, abych si ujasnila, že jsem udělala dobře, když jsem sem přijela a začala se vyptávat. Upřeně jsem se na ni dívala, ačkoli několik prvních minut jen mlčela.

„Prosím, kmotřičko,“ naléhala jsem. „Ať je to, co chce, vážně to teď potřebuju vědět.“

Jemně mě varovala: „Zatáhneš za jednu nit a rozpadne se ti celé předivo.“

Ač to bylo divné, působila dojmem, jako by celý život čekala, až jí takovou otázku položím. Nakonec prohlásila: „Tak dobrá. Jen proto, že jsi to ty, Nicole. Ale něco z toho, co si dneska řekneme, musí zůstat jen mezi námi.“ A suše dodala: „Nebo aspoň počkej, až umřu, než se o tom někomu zmíníš. A věř, že na onen svět nijak nespěchám.“

Přikývla jsem a kmotra se zamyslela: „Tak kde začneme?“

Zhluboka jsem se nadechla. Všechno, co souviselo s kmotrami, bylo tak tajemné. Kým byly, než se staly kmotrami? Zřídkakdy mluvily o svém dětství, zlehka, ale neoblomně odbývaly naše otázky, dokud jsme s bratranci a sestřenicemi nepochopili, že minulost se skrývá za neprostupnou cihlovou zdí a nijak do ní nemůžeme nahlédnout. Ale co to bylo za tajnosti, které je celou dobu spojovaly? Byly zdrojem mých dětských strachů? Tušila jsem, že v těch stínech číhá násilí a další zlé věci, ale nepřipouštěla jsem si je, dokonce ani sama před sebou.

Ukázalo se, že moje kmotra měla pravdu. Jen jsem zatáhla za jednu nitku a musela jsem klást jednu otázku za druhou. A tak jsem nakonec poskládala celý příběh.

PRVNÍ KNIHA

TŘICÁTÁ LÉTA

1

FILOMENA

Santa Marinella, Itálie, 1934

Matka držela Filomenu pevně za ruku, zatímco čekaly na nástupišti, až vlak vjede do stanice.

„Přestaň tu poskakovat, Filomeno, nebo spadneš a rozbiješ si nos!“ napomínala ji maminka a pevně jí pod bradou utáhla stuhu kloboučku se širokou krempou.

Filomena se pokoušela stát klidně, ale nikdy předtím na nádraží nebyla, natož aby nastupovala do vlaku, a tak jí srdce překypovalo vzrušením jako rybce, která na jaře radostně vyskakuje z vody. Její otec rybám vždycky zpíval, když roztahoval sítě. „Jak dlouho pojedeme?“ chtěla vědět, celá napnutá.

„Spoustu hodin, spoustu,“ odpověděla maminka.

Vzbudila Filomenu ráno hodně brzy, jako kdyby byly Vánoce, přiměla ji, aby si oblékla svoje nejlepší šaty, kabát, klobouk i boty, a řekla jí: „Jedeme navštívit moc důležitou rodinnou přítelkyni.“ A jako by to nestačilo, dala jí k snídani k obvyklému chlebu a mléku ještě celé vařené vejce a další jí strčila do kapsy kabátu.

Filomena se dmula pýchou a přála si, aby ji viděli její sourozenci, jenže dva mladší bratři byli pryč, protože pomáhali tatínkovi na lodi. A Filomeniny starší sestry už byly moc velké. Byly dvakrát starší než ona a staraly se jenom o to, kde splašit nějakého ženicha. Filomeně bude v září osm let.

Vlak zpomaloval, až úplně zastavil u nástupiště, a vypouštěl oblaka páry a sazí jako rozzlobený drak. Filomena zabořila obličej do matčiných sukní, aby jí saze nevnikly do očí. Matka ji popadla za ruku. „Tak pojď. Musíme po schodech nahoru do vagonu. Počítej se mnou: Jedna, dva, tři! Hopla, hop, hop!“

Kovové schůdky se hlasitě rozezvonily, když na ně stouply. Ostatní cestující se taky hrnuli nahoru do vagónu, ale maminka nastoupila rychle a podařilo se jí zabrat dvě místa k sezení pro sebe i pro dcerku, která se rozhlížela dokola s očima dokořán.

Filomenu trochu děsili všichni ti cizí lidé a všimla si, že někteří na matku zírají, pravděpodobně proto, že si nasadila sluneční brýle. Matka si toho byla taky vědoma, ale zvedla vzdorně bradu a obrátila se obličejem k oknu.

„Zdřímni si, figlia mia,“ vyzvala Filomenu. „Máme před sebou dlouhou cestu.“

Za normálních okolností by se Filomena vyvinula matce z náručí, běhala by po vagonu a bez ostychu by kladla spolucestujícím různé otázky, které se jí rojily v hlavě, protože byla od narození zvídavá. Ale dnes byla opravdu unavená; minulou noc nespala dobře. Postel měla v mrňavém pokojíčku hned vedle rodičovské ložnice, kde byla původně šatna, a slyšela odtamtud nějaký hluk. Většinou rodiče hned usnuli, ale někdy vydávali strašidelné zvuky, které Filomeně připomínaly zvířata, která se někdy potulovala pod jejím oknem a prala se tam anebo se mrouskala; někdy to nešlo rozlišit.

A jindy na sebe rodiče křičeli, jak tomu bylo i včera. Filomena si přitiskla polštář na uši, ale i tak slyšela, že se ošklivě hádají. Nekonečně dlouho na sebe řvali, až se otec rozzuřil. Filomena nerozuměla slovům, ale otec hromoval, matka ječela, a nakonec se ozvaly strašné rány o zeď a maminčiny bolestné výkřiky – a pak zavládlo ticho.

Ráno se podmračený otec beze slova vypravil do práce. V takových chvílích Filomena nemohla uvěřit, že to je ten samý člověk, který ji, když měl dobrou náladu, bral na procházku na náměstí, kupoval jí tam gelato a celou cestu domů jí zpíval. Když bylo jasně modré nebe a teplo, Filomena s ním ráda chodila k moři, pozorovala azurově modrý příboj a poskakovala v teplém písku pod hřejivým sluncem. Staré kamenné domy byly nalepené jeden na druhý jako v pohádce a nad nimi se tyčil velký středověký hrad vybudovaný proto, aby chránil město před piráty. Hrad obklopovaly krásné borovice, palmy a olivovníky a v létě někdy vánek přivál vůni růží a fialek z jeho zahrad. Filomena byla přesvědčená, že jednoho dne pro ni z hradu přijde princ a vyzve ji k tanci.

Ale dneska Filomena nešla s otcem k moři. Matka se ráno vynořila z ložnice a měla jedno oko celé černé. Vypadala zmoženě. Oznámila Filomeně, že jedou navštívit rodinné přátele. Filomena byla ráda, že unikne z tísnivého prostředí domova, protože tam bylo chmurno, třebaže všichni už odešli.

„Tatínek ví, že jedeme pryč?“ zeptala se Filomena zvědavě.

„Jistě,“ odtušila matka úsečně. „Byl to jeho nápad. Pojď, hezky se oblékni. A nezapomeň na klobouk! Pospěš si, jsi přece chytrá holka.“

Všichni věděli, že je „chytrá“, třebaže ji otec vzal ze školy přes protesty jejích učitelů – zvlášť jedné professoressy, která se speciálně vydala k nim domů a sdělila otci: „Filomena je velmi nadaná a jednou na ni budete hrdí.“ Učitelka přiměla Filomenu, aby jim předvedla, jak umí z hlavy sčítat trojciferná čísla a nemusí si to psát na papír.

„To by bylo pozoruhodné u každého žáka,“ pokusila se jim professoressa vysvětlit, „ale u tak malé dívky je to nevídané. Představte si, kam by to mohla dotáhnout, když ji necháte ve škole.“

Návštěva učitelky vyvolala další z hádek mezi rodiči, ale ne dost velkou na to, aby matka měla druhý den na oku monokl. Rodiče se prostě dohodli, že další školní docházka je jen plýtváním tatínkových peněz na vzdělání, které je pro děvče zhola zbytečné, a tečka.

**

UŽ SE TÉMĚŘ SMRÁKALO, KDYŽ VLAK VJEL DO STANICE A FILOMENA sebou trhla a probudila se. Všichni cestující, kteří předtím tak pospíchali, aby mohli nastoupit, se teď se stejně zuřivě drali ven, tlačili se a strkali do sebe. Filomenina matka klidně čekala, dokud nebudou schůdky volné; teprve potom z nich slezly a opět přitom nahlas počítaly do tří.

„Teď jsme v Neapoli,“ pronesla maminka nahlas, aby přehlušila nádražní rámus. „Je to velké a důležité město. Ale nemůžeme ztrácet čas. Musíme chytit autobus. Pojď!“

V drmolení různých hlasů slyšela Filomena něco povědomého. „Tady všichni mluví jako tatínek,“ poznamenala. Nikdy jí nepřipadalo divné, že tatínek mluví trochu jinak než ostatní lidé v Santa Marinelle; tatínek byl z jihu, což se projevovalo tak, že v řeči i způsobech byl drsnější než uhlazená matka. Filomena měla hudební sluch a taky uměla dobře napodobovat; občas se tak dostala do potíží, když si lidé jako například starosta města nebo kněz mysleli, že si z nich dělá legraci.

„Honem,“ řekla matka stroze a navigovala ji davem, dokud nedošly na konečnou autobusů před nádražím, kde už běžely motory, jako by se autobusy chystaly odjet. Filomena zakopla, když nastupovala do autobusu. Usadila se na sedadlo mezi matku a velmi tlustou paní, která už klimbala. Filomena zazívala a také upadla do dřímoty.

Když autobus s trhnutím zastavil na konečné, všichni s úlevným povzdechem vystoupili. Několik lidí si na znamení, že už mají cestu za sebou, odfrklo. Matka našla prázdnou lavičku a řekla Filomeně, aby si snědla vařené vejce, které měla v kapse kabátu. Když dojedla, matka ji poslala na záchod, protože zbytek cesty budou muset ujít pěšky.

V Neapoli bylo mnohem větší vedro než doma. Cesta byla prašná. Matka vypadala neúnavně. Pokračovala v chůzi pravidelným krokem těžce pracujícího koně a celou cestu držela dceru za ruku.

Byl to zvláštní kus země. Nebylo tam moře. Zato byla po obou stranách cesty, po níž s matkou šly, pole plná úžasných věcí. Rostla tam vinná réva s krásnými, tlumeně zelenými listy a dále pole se zlátnoucím obilím vysetým do pravidelných brázd. Matka ji poučila, že na révě se rodí vinné hrozny. Pole vystřídaly zelené pastviny poseté nejrůznějšími zvířaty. Matka na ně ukazovala a vysvětlovala, čím jsou zvířata lidem užitečná: kráva nám dává mléko, od oveček máme sýr, od prasat párky a od slepic vajíčka. Nejdřív si Filomena připadala jako na vesnickém trhu nebo pouti, kde byly k vidění pozoruhodné věci, třeba vystoupení žonglérů nebo klaunů. Ale po chvíli jí začalo chybět moře; postrádala slaný vzduch jejich městečka.

Náhle se objevil velký měsíc a jakoby ve spěchu osvítil cestu před nimi, zatímco okolí se propadalo do stínů. Nakonec dorazily k velkému, výstavnému statku, postavenému tak, aby působil impozantně.

„Nedaleko odsud se narodil tvůj otec,“ objasnila matka. „Ne tady, v jednom menším stavení, na malém hospodářství. Jeho rodiče a bratři už všichni zemřeli. Ale lidé, které jdeme navštívit, tvého otce znají a vlastní půdu všude kolem.“

„Tatínek pochází ze statku?“ zeptala se udiveně Filomena. Co pamatovala, byl její otec vždycky rybářem a někdy ji bral s sebou na loďku plnou sítí.

„Ano, jeho rodiče hospodařili,“ přitakala matka. „Ale nebylo tu pro něho dost práce. Tak jel na sever, aby si nějakou našel, a seznámil se s mým otcem, který ho naučil rybařit. A pak si našel mě. Tvrdě pracoval a vedlo se mu dobře. Ale teď jsou všude těžké časy.“

Filomena už dřív slyšela o námluvách svých rodičů a vždycky jí to připadalo jako pohádka. Urozené princezně se dvořil čestný, ale chudý mladík, který musel cestovat daleko, aby ji našel; dnes však nebylo v matčině hlase ani stopy po sentimentalitě. Byl to příběh ženy jako každé jiné, která se provdala a měla děti; znělo to docela všedně. Filomena náhle soucitně stiskla matce ruku.

Došly ke dveřím statku a matka zatahala za provaz, kterým rozezněla zvonec. Služebná otevřela dveře. Měla na sobě zástěru a čepec jako dívky, které pracovaly u nich doma v pekárně. Tohle děvče vypadalo jen o málo starší než Filomena, ale mělo unavený, vědoucí pohled. Filomena byla na svůj věk vysoká, byla dokonce vyšší než tahle hubená dívka. Narovnala se a upřeně se na ni podívala.

Děvče otevřelo dveře dokořán a ustoupilo, aby mohly projít do malé tmavé předsíně, která vedla do velikého pokoje, kam bylo potřeba sejít po několika schůdcích. V pokoji byly terakotové dlaždice a nóbl nábytek: velká pohovka a dvě mohutná křesla, několik menších stolků s lampami a skříň s policemi, na nichž bylo vystaveno porcelánové nádobí s dekorem pastýřek a jejich stád. Závěsy byly zatažené, původně asi proti slunci, ale za okny už teď bylo šero, protože přicházel večer. Filomena si pomyslela, že by si její matka mohla v té slabě osvětlené místnosti sundat brýle, ale matka to neudělala, protože se asi styděla za ten monokl na oku. Filomena usoudila, že jsou zřejmě pozvané na čaj nebo tak něco, a se zájmem si prohlížela obrázky na porcelánových talířích a hrncích.

Pak za rázného šustotu taftových sukní vešla do pokoje signora. Byla to vzrůstem malá dáma, což ji nejspíš přimělo nosit hlavu a orlí nos vztyčené vysoko ve zřejmém pokusu působit vznešeně.

„Vaše dcera je hubená,“ řekla paní překvapivě neomaleným, drsným hlasem na to, že chtěla působit důstojně. Mluvila podobným dialektem jako tatínek.

„Je zdravá a chytrá,“ opáčila maminka, jako by Filomenu bránila.

Signora pokrčila rameny. Zavolala „Rosamario!“, odměřeně jim pokývla, otočila se a odešla z pokoje.

Do pokoje se vrátila služebná, která je předtím uvedla dovnitř, a protože se kvapem stmívalo a byla skoro tma, začala v celé místnosti rozsvěcet vysoké tlusté svíce.

Filomenina matka teď obrátila pozornost k dcerce. Mluvila docela odměřeně, jako by po ní chtěla, aby si uklidila, ale tak potichu, že si Filomena musela dát ucho skoro k jejím rtům, protože to vypadalo, jako by jí matka sdělovala nějaké tajemství.

„Když odsud tvůj otec odešel, jeho rodina dlužila peníze signorovi, který tu bydlí. Tenhle boss dokonce platil tatínkovu cestu na sever. Tatínek vždycky pracoval tvrdě, aby dluh splatil. To ostatně my všichni, i tvoji bratři, sestry a já. Ale nastaly těžké časy a zpozdili jsme se se splátkami. Teď je řada na tobě, abys nám s tím dluhem pomohla. Buď poslušná, Filomeno. Dělej všechno, co po tobě budou chtít. Neudělej ostudu tatínkovi nebo budeme mít všichni potíže,“ dodala varovným hlasem.

Ale jak mluvila, začala jihnout a ve tváři se jí zračila něha. Když Filomenu políbila, třásly se jí rty. Když ji však Filomena chtěla obejmout, matka se narovnala, pustila ji a pak rezolutně zvedla bradu, jako by dávala najevo, že jde o něco těžkého a nepříjemného, s čím je potřeba se popasovat. Ve světle svíček vypadal její obličej jako z kamene. Filomena svou maminku ještě nikdy dřív takhle neviděla a přepadla ji úzkost, takže nemohla ani promluvit. Přistoupila k nim služebná.

„Jmenuju se Rosamaria,“ pronesla neutrálním tónem. „Pojď se mnou, Filomeno.“

Třebaže Filomena nedokázala určit, co je špatně, sevřel se jí žaludek. Najednou ji přepadla bolest a strach, jako by se potápěla na dno hluboké studny a neviděla z ní cestu ven. Pevně se držela matčiny teplé, uklidňující ruky, ale ta ji teď pustila.

„Buď hodná,“ řekla zase tím cizím, chladným a rozhodným hlasem, jako by se snažila přesvědčit nejen Filomenu, ale i samu sebe, že takhle to musí být. Pak rychle narovnala ramena, otočila se a zašla za dva sloupy. O chvilku později se za ní s bouchnutím zavřely dveře.

„Maminko!“ vykřikla Filomena. „Kam jdeš, mami?“

„Třeba se jednou vrátí,“ zamumlala Rosamaria nepřesvědčivě. „Teď musíš jít se mnou.“

Filomeně v hlavě vířily myšlenky jako splašené. Byla unavená a prsty na ruce, kterou se ještě před chvílí držela matky, už nebyly teplé a zpocené, ale rázem se změnily ve dva ledové rampouchy.

„Maminko!“ vykřikla znovu, utíkala k oknu a rozevřela závěsy. V měsíčním světle viděla matku, jak spěchá po cestičce před statek a nasedá do povozu taženého koněm, který řídil pacholek. Povoz se rychle rozjel a zanechával za sebou jen oblak prachu, až nakonec ostře zabočil do zatáčky a zmizel z dohledu.

„Maminko!“ vyjekla Filomena a běžela ke vstupním dveřím. Zlatá koule, která sloužila jako klika, byla na její drobnou dlaň moc veliká, ale nějak se jí podařilo jí otočit, a otevřela těžké dřevěné dveře.

Spěchala dolů po kamenných schodech a ztěžka oddechovala. „Maminko! Počkej na mě, maminko!“ vzlykala a prach v očích, který se mísil se slzami, ji pálil a oslepoval. Zpoza rohu vyšel čeledín a jedním plavným, zkušeným pohybem ji chytil a nesl ji pod paží k domu. V jeho pohybech nebylo nic vlídného. Držel ji stejně, jako by popadl utíkající prase.

„Basta! Chceš, aby sem přijeli četníci a šoupli tě do sirotčince? To je dům, kam dávají zlobivé děti a bez ustání je tam bijou. Tam bys chtěla jít?“ huboval ji hlubokým hlasem. Byl hodně silný a několika rychlými kroky došel k zadní části domu, kde byly skromnější dveře vedoucí rovnou do kuchyně.

U velkého dřevěného stolu stála tlustá žena v umaštěné zástěře a v ruce držela sekáček na maso. Právě porcovala krvavý flák nějakého masa.

„Tady je ta nová holka,“ pravil muž a složil Filomenu na kamennou podlahu jako pytel mouky. Žena kysele vzhlédla od práce.

„Aspoň je větší než Rosamaria, když ji sem přivedli. Ale proč jsou všechny tak hubené? Jsou pak hned nemocné,“ stěžovala si tlustá žena.

„Tak jí dej radši pořádně najíst,“ odfrkl si muž a odpochodoval.

Žena si otřela ruce o špinavou zástěru, natáhla ruku, a aniž by se na Filomenu podívala, podala jí okoralou housku. „Pusť se do toho!“ nařídila jí.

Filomena si kousla. Musela pořádně žvýkat, ale měla hlad, tak hltala. V očích měla ještě slané slzy, které jí tekly do pusy na pečivo. Ztěžka polykala.

„Už jsi to snědla? Tak můžeš jít spát, tamhle.“ Kuchařka přendávala zrovna maso do mísy, aby je zalila marinádou, a pohodila hlavou směrem k výklenku na vzdáleném konci kuchyně.

Filomena sledovala její pohled a přistoupila k malému přístěnku. Ležela tam dost tenká slaměná matrace a potrhaná pokrývka. Žádný polštář, lampa ani svíčka.

Kuchařka odnesla mísu s naloženým masem lítacími dveřmi do spíže. Když se z ní vynořila, sundala si zástěru. „Jednou, když budeš pořádně pracovat, budeš moct spát nahoře jako my všichni,“ řekla krátce. „A teď jdi radši na kutě. Začínáme ve čtyři ráno.“

Zvedla olejovou lampu, která osvětlovala kuchyni, a s ní zmizel i jediný zdroj světla.

Všude byla tma, a tak se Filomena uložila k spánku. V místnosti nebylo žádné okno, takže si radši přetáhla přikrývku přes hlavu, aby neviděla, jak nekonečná ta temnota je.

V hlavě se jí všechno pletlo, ale byla vyčerpaná a skoro hned usnula.

Po nějaké době se s trhnutím probudila a nemohla si vzpomenout, kde je. Vypadalo to, že ji opustil celý svět.

„Jsem snad mrtvá?“ zašeptala. „Třeba jsou maminka a tatínek taky mrtví. Třeba maminčin vlak vykolejil a ona se zabila, a proto se pro mě nevrátila. Anebo tatínkovi velká vlna převrátila loď a on i oba mí bratři se utopili.“

Chvíli tiše ležela a uvažovala o tom. „Jestli jsem mrtvá, přijde si pro mě Panna Marie a vezme mě do nebe, kde pořád svítí slunce.“

Zavřela oči a čekala, až k ní sestoupí slitovná Panna Marie a vezme ji za ruku jako matka, která by nikdy neodvrhla dítě, jež ji tak vřele miluje. Čekala, ale pravou ruku měla pořád nesnesitelně prázdnou, že si ji sevřela levačkou tak silně, jak jen dokázala, jako by chtěla samu sebe uzamknout, aby se v té tmě nerozpadla na tisíc kousků.

Nejdřív bylo ticho. Pak zaslechla za zdí nějaký šramot a přepadl ji strach. Co to je? Krysa? Had? Vlk? Nebo nějaký tulák?

Třeba jsou to andělé a svatí a něco si o ní šeptají. Co když se svatí dohadují, jakého hříchu se Filomena dopustila, že ji takhle rodiče odvrhli? Na to by se jí ptal kněz.

Tak tam Filomena tiše ležela a přemýšlela o hříších, které spáchala. Pátrala ve svém svědomí, ale byla čím dál zmatenější, protože si nemohla vybavit nic, co by vysvětlovalo, proč ji maminka s tatínkem takhle zapudili. Rozhodla se, že kdyby k ní přece jen sestoupila Panna Marie, bude ji žádat o prominutí za všechno, co snad provedla, a na oplátku za trvalou lásku kajícného dítěte, jakým byla, bude doufat v její ochranu.

Pak uslyšela žalostný nářek, úpěnlivý pláč. Chvíli trvalo, než jí došlo, že ten pláč vychází z jejích úst. Takhle to nepůjde. Panna Marie za ní nepřijde, když se nebude dobře chovat. Rychle si přiložila obě dlaně na pusu a pevně je tam přitiskla, aby z ní nevyšel ani hlásek. Vzlyky se jí vracely zpátky do krku a temných hlubin vlastního srdce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kmotry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.